ПОСТАНОВА
Іменем України

17 квітня 2019 року 
м. Київ
справа №820/1607/17
адміністративне провадження №К/9901/3252/17
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Желтобрюх І.Л.,
суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г., 
під час попереднього розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про скасування рішення, за касаційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 24.05.2017 (колегія суддів у складі: Панова М.М., Рубан   В.В., Волошина Д.А.) та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2017 (колегія суддів у складі: Сіренко О.І., Любчич Л.В., Спаскіна О.А.)  

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року громадянин Соціалістичної Республіки В'єтнам (далі - СРВ) ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач, ДМС України), де третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі - ГУ ДМС України в Харківській області), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив скасувати п. 26 (п.п. 26.1.-26.3.) наказу ДМС України від 14.08.2015 № 104 «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання» щодо громадянина СРВ ОСОБА_1.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 24.05.2017, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2017, адміністративний позов задоволено.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що громадянин СРВ ОСОБА_1 у 1989 році прибув до України. 07.11.2002 Відділом ГП та ІС УМВС України в Харківській області позивача було документовано посвідкою на постійне проживання в Україні.

Проживає він у м. Харкові з родиною: дружиною ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка має дозвіл на імміграцію в Україну як дружина іммігранта та дітьми: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, які є громадянами України.

01.04.2017 позивач звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про обмін посвідки на постійне місце проживання у зв'язку з непридатністю її для подальшого використання.

ГУ ДМС України в Харківській області листом від 06.04.2017 за № 04/1-8072 повідомило позивача, що згідно обліку ГУ ДМС України в Харківській області ОСОБА_1 скасовано посвідку на постійне проживання в Україні наказом ДМС України від 16.08.2015. Копію рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу надано не було.

Пунктом 26 наказу ДМС України від 14.08.2015 № 104, на підставі висновку ГУ ДМС України в Харківській області від 25.03.2015, стосовно ОСОБА_1: скасовано повністю рішення відділу ГП та ІС УМВС України в Харківській області від 07.11.2002 про документування посвідкою на постійне проживання громадянина СРВ ОСОБА_1; видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 15.11.2002, серії НОМЕР_2 від 13.09.2004 та серії НОМЕР_3 від 04.11.2014 визнано недійсними та такими, що підлягають скасуванню.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача позивач звернувся до суду.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив того, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем всупереч нормам діючого законодавства. Дозвіл на імміграцію позивач має на підставі пункту 4 Розділу V Прикінцеві положення Закону України від 07.06.2001 № 2491-III «Про імміграцію» (далі - Закон № 2491-III). Протягом всього часу проживання на території України позивач не порушував чинного законодавства України, в тому числі про правовий статус іноземців. Крім того, суд встановив, що рішення про скасування посвідки на постійне проживання в Україні позивачу не направлялось та ним не отримувалось, а тому відповідно до частини другої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України, в редакції, чинній на час звернення позивача з даним позовом до суду) початком перебігу строку звернення до суду з даним позовом є день отримання ним листа, з якого він дізнався про скасування посвідки на постійне проживання в Україні, а саме: 06.04.2017.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій відповідач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. В обґрунтування вимог касаційної скарги  вказує на те, що чинне законодавство України не встановлює можливості поновлення пропущеного строку звернення з заявою про отримання посвідки на постійне проживання в Україні, визначеного абзацом четвертим пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону № 2491-ІІІ. Отже, на момент звернення позивача, а саме 10.10.2002, ГУ МВС України в Харківській області не мало правових підстав для надання позивачу посвідки на постійне проживання відповідно до пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону № 2491-ІІІ, оскільки позивачем було порушено термін звернення з відповідною заявою.  

Відзиву на касаційну скаргу до суду не надходило.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України.

Згідно з абзацом 6 статті 1 Закону № 2491-III (в редакції, чинній на час видачі позивачу посвідки на постійне проживання) посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Відповідно до пункту 4 Розділу V «Прикінцеві положення» Закону №   2491-ІІІ (в редакції, чинній на час видачі позивачу посвідки на постійне проживання) вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 06.03.1998 за Угодою між Урядом СРВ та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та  роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється дія статей 12-15 цього Закону.

За приписами статті 12 Закону № 2491-ІІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1)   з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4)  це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України. 

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 2491-ІІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Відповідно до пункту 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі - Порядок № 1983) дозвіл на  імміграцію скасовується органом, який його видав. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію. 

Пунктами 22-23 Порядку № 1983 встановлено, що для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. Департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. 

Згідно з пунктом 24 Порядку № 1983 рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону № 2491-ІІІ. Копія рішення надсилається Держкомкордону. 

Положеннями пункту 18 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 № 251 (далі - Порядок №   251) встановлено, що посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону № 2491-III.

Отже, підставою для вилучення в іноземця посвідки на постійне проживання в Україні є вмотивоване рішення компетентного органу про скасування раніше наданого дозволу на імміграцію.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибув до України у 1989 році, а Закон № 2491-III, прийнятий 07.06.2001, передбачив набуття дозволу на імміграцію позивача без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень. Тому позивачу в силу дії вказаного Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію. 

Разом з тим, при прийнятті 07.11.2002 рішення про документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина СРВ ОСОБА_1, на підставі якого видані посвідки на постійне проживання серії ХР № 07893 від 15.11.2002, серії ХР №  11420 від 13.09.2004 та серії НОМЕР_3 від 04.11.2014 відділ ГП та ІС УМВС України в Харківській області проводив перевірку законності залишення позивача на постійне проживання на території України та керувався положеннями Закону №   2491-III, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив та надав посвідку на постійне місце проживання в Україні. Водночас, у ході розгляду даної справи не встановлено, що за визначений проміжок часу з'явилися обставини, які б тягли за собою обґрунтування підстав для скасування посвідки на постійне місце проживання в Україні. 

Отже, доводи скаржника про те, що рішення про видачу позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні прийнято з порушенням вимог законодавства є необґрунтованими.

При цьому, Верховний Суд зауважує, що перелік підстав для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію визначений статтею 12 Закону № 2491-III. Скасування дозволу на імміграцію з інших підстав, зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавством не передбачено. Крім того, Порядок формування квоти імміграції, Порядок № 1983, Порядок № 251 були затверджені постановою Кабінету Міністрів України лише 26.12.2002.  

За таких обставин, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанції про протиправність пункту 26 (п. п. 26.1-26.3) наказу від 14.08.2015 № 104 про скасування рішення про видачу посвідки на постійне проживання в Україні громадянину СРВ ОСОБА_1.

Доводи скаржника про те, що ДМС України при прийнятті оскаржуваного рішення керувалася пунктом 2.9 розділу II Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.07.2013 № 681 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06.08.2013 за №   1335/23867), тобто діяла на підставі та у межах повноважень, визначених чинним законодавством, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального чи процесуального права.

Твердження скаржника про те, що судами не перевірено підстави видачі посвідки на постійне проживання, колегія суддів відхиляє, оскільки судами при вирішенні спору досліджувалось питання прийняття відповідачем 07.11.2002 рішення про документування посвідкою на постійне проживання в Україні позивача.

За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.  

Таким чином, підстави для скасування рішень попередніх інстанцій відсутні, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 24.05.2017 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2017 залишити без змін, а касаційну скаргу Державної міграційної служби України - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Суддя-доповідач: | | І.Л. Желтобрюх
Судді: | | О.В. Білоус
| | Т.Г. Стрелець