Постанова
Іменем України
 
20 лютого 2019 року
м. Київ
 
справа № 723/123/15-ц
провадження № 61-14012св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 30 червня 2015 року у складі судді Бужори В. Т. та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 21 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Чупікової В. В., Перепелюк І. Б., Яремка В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
 
Позовна заява мотивована тим, що з 25 жовтня 1981 року по 27  червня 2014  року він з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі та набули у спільну власність майно, яке складається із житлового будинку літ. «А-1», підвалу літ. «Пд», мансарди літ. «Мс», мансарди літ. «Мс1», ганку літ. «а1», ганку літ. «а2», балкона літ. «а3», прибудови літ. «а», по АДРЕСА_1 
 
Внаслідок розірвання шлюбу та неможливістю спільного проживання, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд:
 
здійснити розподіл спільного сумісного майна подружжя за варіантом II, який запропонований експертом ОСОБА_4, що становить 47,2 % ідеальної частки на суму 134 708,80 грн, ОСОБА_2; 
 
виділити йому в натурі частину 2 за варіантом II, що становить 52,8 % ідеальної частки на суму 150 691,20 грн;
 
провести розподіл земельної ділянки, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд відповідно до схематичного плану у звіті експерта № 128-ng-05-15, та виділити позивачу частку земельної ділянки, яка пропорційна до його реальної частки в житловому будинку, а саме 47,2 %, що становить 0,0944 га; 
 
стягнути з відповідача на свою користь судові витрати та 6 866,9 грн та повернути позивачу зайво сплачений судовий збір у сумі 1114,73 грн.
 
ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
 
Позовна заява мотивована тим, що нею було отримано у спадок від матері житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: вул. Шевченка, 16, с. Кам'яна Сторожинецького району Чернівецької області.
 
У подальшому було приватизовано земельну ділянку площею 0,37 га, з цільовим призначенням - для обслуговування будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства, будинок фактично був добудований та зданий в експлуатацію 27 червня 2015  року, про що свідчить свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 27 червня 2015 року та витяг від 27 червня 2015 року № 23559466.
 
На підставі викладеного вважала, що земельна ділянка є її особистою приватною власністю. 
 
Позивачем не було віднесено до спільного сумісного майна транспортний засіб марки ВАЗ-2107, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, що подружжям також був набутий за час шлюбу. 
Указаним транспортним засобом користується ОСОБА_1, а тому ОСОБА_2 вважає, що автомобіль слід залишити за ОСОБА_1, а ОСОБА_2 провести грошову компенсацію відповідно до вартості предмета поділу.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від  30  червня 2015 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Проведено розподіл спільного сумісного майна подружжя, виділено ОСОБА_1 в натурі частину 1 за другим варіантом, а саме: в житловому будинку літ. «А-1» кімната № 1-2 площею 18,20 кв. м, кухня № 1-3 площею 10,50 кв. м, коридор № 1-4 площею 80,20 кв. м, коридор № 1-5 площею 1,50 кв. м, комора № 1-6 площею 2,40 кв. м, вбиральня № 1-7 площею 1,10 кв. м, ванна № 1-8 площею 6,90 кв. м, коридор № 1-12 площею 10,80 кв. м, кімната № 1-13 площею 9,20 кв. м, сарай літ. «Б» вартістю 2 941 грн, сарай літ. «В» вартістю 6 781 грн, колодязь № 3 вартістю 3 276 грн, вигрібна яма № 5 вартістю 2 323 грн, що становить 47,2 %, ідеальної частки на суму 134 708,80 грн. 
 
ОСОБА_2 виділено в натурі частину 2 за другим варіантом, а саме: в житловому будинку літ. «А-1», кімната № 1-2 площею 18,20 кв. м, підвал № І площею 15,40 кв. м, підвал № ІІ площею 8,80 кв. м, коридор № 1-1 площею 9,00 кв. м, кімната № 1-9 площею 13,00 кв. м, кімната № 1-10 площею 12,20  кв. м, кімната № 1-11 площею 12,20 кв. м, гардеробна № 1-14 площею 1,10 кв. м, сарай літ. «Г» вартістю 8 110 грн, сарай літ. «Д» вартістю 8 188 грн, вбиральня літ. «Е» вартістю 1 174 грн, що становить 52,8 %, ідеальної частки на суму 150 691,20 грн. 
 
Проведено розподіл земельної ділянки, яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, відповідно до схематичного плану у звіті експерта № 128-ng-05-15, згідно з яким позивачу виділено частку земельної ділянки, яка пропорційна до його реальної частки в житловому будинку (47,2 %), що становить 0,0944 га. 
 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. 
 
Визнано транспортний засіб марки ВАЗ-2107, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
 
Розділено майно, що є спільною власністю подружжя, шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на автомобіль ВАЗ 2107, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. 
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частки грошової компенсації в розмірі 9 565 грн, замість частки у праві спільної сумісної власності. 
 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вказаний у висновку про проведення будівельно-технічного дослідження спірного житлового будинку від 28 листопада 2014 року № 66/11/14 другий варіант розподілу найбільш правильно відображає частки сторін і їх потреби та потребує найменших фінансових затрат для переобладнання.
Враховуючи, що транспортний засіб, набутий сторонами під час перебування у шлюбі, фактично перебуває у користуванні ОСОБА_1 та є неподільною річчю, суд вважав за можливе розділити вказаний автомобіль шляхом визнання права власності на нього за ОСОБА_1, стягнувши з нього на користь ОСОБА_2 1/2 частки грошової компенсації.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 21 листопада 2016 року рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від  30 червня 2015 року в частині поділу житлового будинку, господарських будівель, споруд, земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд змінено.
 
Первісний позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
 
Проведено поділ житлового будинку АДРЕСА_1 по другим варіантом розподілу висновку № СЕ-6-1-1.16 додаткової комплексної судової будівельно-технічної, земельно-технічної, оціночно-будівельної експертизи (таблиця № 2) та проведено поділ господарських будівель і споруд за другим варіантом цього висновку.
 
Виділено ОСОБА_1 у власність у житловому будинку приміщення площею 68,8 кв. м вартістю 187 404 грн, а саме: кімнату 1-2 площею 18,2 кв. м вартістю 49 575 грн; кухню 1-3 площею 10,5 кв. м вартістю 28 601 грн; коридор 1-4 площею 8,2 кв. м вартістю 22 336 грн; коридор 1-5 площею 1,5  кв. м вартістю 4 086 грн; комору 1-6 площею 2,4 кв. м вартістю 6 537 грн; вбиральню 1-7 площею 1,1 кв. м вартістю 2 996 грн; ванну 1-8 площею 6,9  кв. м вартістю 18 795 грн; Мс. Коридор 1-12 площею 10,8 кв. м вартістю 29 418 грн; кімнату 1-13 площею 9,2 кв. м вартістю 25 060 грн. 
 
Виділено ОСОБА_1 у власність господарські будівлі та споруди вартістю 26 064 грн, а саме: сарай літ. «Б» вартістю 4 794 грн; сарай літ. «В» вартістю 11 053 грн; ворота з хвірткою № 1 вартістю 3 760 грн; 1/2 частини колодязя № 3 вартістю 2 670 грн; вигрібну яму № 5 вартістю 3 787 грн, що складає 43/100 частини будинковолодіння вартістю 213 468 грн. 
 
Виділено ОСОБА_2 у власність у житловому будинку приміщення площею 77 кв. м вартістю 209 738 грн, а саме: «Пд.» підвал площею 15,4 кв. м вартістю 41 948 грн; підвал площею 8,8 кв. м вартістю 23 970 грн; коридор 1-1 площею 9,0 кв. м вартістю 24 515 грн; кімнату 1-9 площею 13,0 кв. м вартістю 35 410 грн; кімнату 1-10 площею 12,2 кв. м вартістю 33 231 грн; кімнату 1-11 площею 12,2 кв. м вартістю 33 231 грн; Мс. гардеробну площею 6,4 кв. м вартістю 17 433 грн. 
 
Виділено ОСОБА_2 у власність господарські будівлі та споруди вартістю 31 150 грн, а саме: сарай літ. «Г» вартістю 13 219 грн; сарай літ. «Д» вартістю 13 347 грн; вбиральню літ. «Е» вартістю 1 914 грн; 1/2 колодязя № 3 вартістю 2 670 грн, що складає 53/100 частини будинковолодіння вартістю 240 888 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію різниці вартості часток у розмірі 13 710 грн. 
 
Витрати з розподілу та переобладнанню будинку: ліквідація дверного прорізу між приміщеннями 1-1 та 1-2, забезпечення сполучення між приміщенням першого та мансардного поверхів, розділення приміщення 1-9 перегородками на три приміщення, в яких облаштовується кухня шириною не менше 1,8 кв. м площею не менше 7,0 кв. м, суміщений санвузол площею не менше 3,8 кв. м, тамбур-шлюз, з демонтажу існуючого віконного блоку в приміщенні 1-9 та влаштування двох роздільних віконних блоків для новоутворених приміщень кухні та санвузла - покладено на ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частках. 
 
Проведено поділ земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд розміром 0,20 га з варіантом № 6 графічно відображеному в додатках до висновку в таблиці № 14, а саме: виділено у власність ОСОБА_1 земельну ділянку у формі неправильного багатокутника (з вершинами в точках 12-3-4-5-6-7-8-23-22-21-20-19-18-17-16-15-14-13), площею 0,1000 га, заштриховану в плані зеленим кольором, з такими розмірами в метрах (за годинниковою стрілкою): 7,36; 10,20; 25,09; 5,51; 12,45; 18,64; 19,13; 26,13; 1,00; 3,81; 2,02; 5,16; 2,32; 4,23; 3,87; 1,50; 3,87; 10,42. 
 
Виділено у власність ОСОБА_2 земельну ділянку у формі неправильного багатокутника (з вершинами в точках 12-13-14-15-16-17-18-19-20-21-22-23-9-10-11-1-2), площею 0,1000 га, заштриховану в плані жовтим кольором, з наступними розмірами в метрах (за годинниковою стрілкою): 10,42; 3,87; 1,50; 3,87; 4,23; 2,32 5,16; 2,02; 3,81; 1,00; 26,13; 20,81; 18,66; 7,86; 14,32; 10,65; 10,05. 
 
У решті рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від  30 червня 2015 року залишено без змін. 
 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки автомобіль ВАЗ-2107, 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, є неподільною річчю, спільне володіння і користування ним неможливе, суд першої інстанції обґрунтовано здійснив поділ зазначеного транспортного засобу шляхом визнання права власності на нього за ОСОБА_1, стягнувши з нього на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 1/2 частки його вартості, що становить 9 565 грн замість частки у праві спільної сумісної власності.
Водночас обираючи другий варіант розподілу нерухомості за висновком про проведення будівельно-технічного дослідження спірного житлового будинку від 28 листопада 2014 року № 66/11/14, суд першої інстанції помилково виділив у власність обом сторонам кімнату № 1-2 площею 18,20 кв. м, та не врахував, що колодязь № 3 необхідний для користування обом сторонам, розподіляючи земельну ділянку, не врахував рівність часток сторін при поділі нерухомого майна в натурі. Висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та порушують норми матеріального і процесуального права, що відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 309 ЦПК України 2004 року є підставою для зміни рішення суду першої інстанції в частині поділу житлового будинку, господарських будівель, споруд, земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи цей спір, суди обох інстанцій фактично виділили ОСОБА_1 частину домоволодіння, яка повністю облаштована комунікаціями та поліпшеннями, тоді як ОСОБА_2 виділено житлову площу та коридор, що в свою чергу потребує додаткових витрат на переоблаштування своєї частини будинку, у тому числі і виготовлення проектної документації для проведення газо-, електоро- та водопостачання. Судами не було враховано вартість такого переобладнання та особу, яка повинна її компенсувати, вирішивши лише питання компенсації 1/2 частини витрат, пов'язаних з ліквідацією дверних прорізів, облаштування роздільних віконних блоків та санвузла. Вирішуючи спір, суди не врахували інтереси спільних дітей сторін, які зареєстровані в спірному будинку, а також те, що облаштування кухні, ванної кімнати, санвузла та інших комунікацій виконано за рахунок дочки сторін ОСОБА_6 Також залишено поза увагою судів те, що відповідно до частини другої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна подружжя суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Також суд повинен був встановити той факт, що джерелом набуття спільного майна є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Посилання ОСОБА_1 на наявність захворювання, що враховано апеляційним судом під час визначення варіанта поділу будинку, спростовується листом Комунальної установи «Обласного клінічного онкологічного диспансеру» суду.
Зазначене вище вказує на недотримання вимог статей 316-321 ЦК України, статей 60-73 СК України та порушення вимог статей 1, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 63, 64, 66, 212-215 ЦПК України 2004 року.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 30 червня 2015 року в незміненій частині та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 21 листопада 2016 року ухвалені відповідно до вимог процесуального законодавства України з урахуванням фактичних обставин справи та правильним застосуванням норм матеріального права. Доводи касаційної скарги вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки вони не відповідають встановленим судами обставинам та під час розгляду справи не були підтверджені належними доказами.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного сумісного майна подружжя в натурі та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя призначено до судового розгляду.
 
Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У березні 2018 року цивільну справу № 723/123/15-ц передано до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 жовтня 1981 року по 27 червня 2014 року (а. с. 50, 53, т. 1).
 
Під час перебування у шлюбі сторони набули у власність житловий будинок площею 145,8 кв. м з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 (а. с. 82 в т.1), земельну ділянку, яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3), та автомобіль ВАЗ-2107, 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а. с. 106, т. 1).
 
Дійсна вартість зазначеного нерухомого майна на час розгляду справи становила 1 750 278 грн (а. с. 73, т. 3).
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції
 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
 
Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті 58, 59 ЦПК України 2004 року) і це є її процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року).
 
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
 
Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
 
Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (частини перша та друга статі 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
 
Звертаючись до суду з первісним позовом, ОСОБА_1 було надано суду висновок про проведення будівельно-технічного дослідження житлового будинку від 28 листопада 2014 року № 66/11/14, в якому запропоновано 4 варіанта поділу будинку.
 
ОСОБА_2 у суді першої інстанції клопотання про призначення додаткової будівельно-технічної експертизи не заявляла.
 
Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції вважав, що поділ спірного будинковолодіння за другим варіантом висновку від 28 листопада 2014 року № 66/11/14 у повній мірі відповідатиме майновим інтересам сторін та забезпечить раціональне користування кожним із колишнього подружжя виділеною в натурі йому часткою.
 
З метою встановлення додаткових обставин щодо можливого поділу спірного будинку в натурі за наведеним вище висновком та компенсації різниці часток, під час розгляду цієї справи суд апеляційної інстанції ухвалою від 07 жовтня 2015  року за клопотаннями ОСОБА_1 призначив судову будівельно-технічну експертизу.
 
Установивши невідповідність висновку судової будівельно-технічної експертизи від  01  грудня 2015 року № 419, складеної судовим експертом ОСОБА_7 на виконання вказаної ухвали, чинному законодавству України, яке регулює порядок її проведення, у тому числі, усуваючи розбіжності з фактичними вихідними даними, ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 30 травня 2016 року за клопотанням ОСОБА_1 призначено додаткову судову будівельно-технічну експертизу.
 
Проти проведення цих експертиз ОСОБА_2 та її представник не заперечували.
 
Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині поділу житлового будинку, господарських будівель, споруд, земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, апеляційний суд правомірно зазначив про неможливість виділення у власність обом сторонам кімнати № 1-2 площею 18,20 кв. м та необхідність у користуванні колодязем (№ 3) кожною стороною. 
 
Вирішуючи вказаний спір, апеляційним судом враховано як можливі варіанти поділу спірного будинку, так і можливе його переобладнання для повноцінного користування сторонами окремо. Також взято до уваги витрати, пов'язані з розподілом та переобладнанням житлового приміщення, що відображено у рішенні апеляційного суду.
 
Доводи касаційної скарги у цій частині висновків апеляційного суду не спростовують.
 
Не заслуговують також на увагу аргументи заявника про те, що облаштування деяких житлових приміщень будинку здійснювалось за рахунок повнолітньої дочки сторін та має бути враховано під час розгляду цього спору, а також неможливість виділення ОСОБА_1 частини земельної ділянки, на якій знаходиться спірний житловий будинок, оскільки вона є приватною власністю ОСОБА_2 та була набута нею в порядку приватизації. 
 
Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22  КпШС України, які були чинними на час приватизації спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.
 
Разом з тим, виходячи зі статті 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об'єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться.
 
Також згідно з існуючим на час спорудження спірного житлового будинку законодавством (статті 6, 30 ЗК України, статті 16, 17 Закону України «Про власність») індивідуальне житлове будівництво здійснювалося з метою забезпечення житловою площею тих громадян і членів їх сімей, яким у встановленому порядку надано право на земельну ділянку для будівництва будинку. У зв'язку з цим сама по собі участь інших осіб у спорудженні будинку не може слугувати підставою для визнання за такими особами права власності на частку у спорудженому будинку. Такі особи можуть лише вимагати відшкодування власником будинку понесених ними затрат. Лише у виняткових випадках, якщо з урахуванням всіх обставин справи та в результаті з'ясування істинних правовідносин сторін буде встановлено, що сторонні особи брали участь у спорудженні будинку на підставі укладеної із забудовником та членами його сім'ї угоди про створення спільної власності на будинок з метою забезпечення зазначених осіб жилими приміщеннями, за особами, які, не будучи членами сім'ї забудовника, брали участь у спорудженні будинку, може визнаватися право на частку в будинку.
 
Зазначені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2710цс15.
 
Підстав, що мають істотне значення для відступлення від засад рівності часток подружжя з огляду на положення частини другої статті 70 СК України при вирішенні цього спору судами, не встановлено.
 
Рішення суду першої інстанції в незміненій частині та рішення апеляційного суду, яким рішення суду першої інстанції в цій частині залишене без змін, заявником не оскаржується, а тому з урахуванням положень статті 400 ЦПК України у касаційному порядку не переглядається.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
 
Згідно з положеннями статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 30 червня 2015 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 21 листопада 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Д. Д. Луспеник 
 
Судді:                                                                                                 О. В. Білоконь
 
                                                                                                            Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Є. В. Синельников 
 
                                                                                                            Ю. В. Черняк