П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 квітня 2019 року
м. Київ
 
Справа № 826/7554/16
Провадження № 11-1442апп18
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Саприкіної І. В.,
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П. , Прокопенка  О. Б. , Ситнік О. М ., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 січня 2017 року (суддя Данилишин В. М.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2017 року (у складі колегії суддів Вівдиченко Т. Р., Собківа Я. М., Сорочко Є. О.) у справі за його позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Дениса Михайловича (далі - приватний нотаріус Щелков Д. М.), третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» 
(далі - ТОВ «Кей-Колект»), про визнання протиправним та скасування рішення,
УСТАНОВИЛА:
У червні 2016 року ОСОБА_4  звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до приватного нотаріуса Щелкова Д. М ., третя особа ТОВ «Кей-Колект», у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса від 22 квітня 2016 року № 29381404 про державну реєстрацію за ТОВ «Кей-Колект» права власності на квартиру, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 ; 
- скасувати запис про державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру від 18 квітня 2016 року № 14287587, вчинений приватним нотаріусом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що приватним нотаріусом Щелковим Д. М. під час прийняття оскаржуваного рішення не враховані положення Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» 
(далі - Закон № 898-IV), а реєстраційні дії вчинені з порушенням Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV). 
Окружний адміністративний суд м. Києва ухвалою від 10 січня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2017 року, закрив провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України 
(далі - КАС України; у редакції, чинній на момент постановлення судових рішень), оскільки справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. 
Позивачу роз`яснено, що спірні правовідносини регламентовані нормами Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
Не погодившись із таким судовим рішенням апеляційної інстанції, ОСОБА_4 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 січня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2017 року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
На обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_4 зазначив, що у спірних правовідносинах приватний нотаріус здійснює владні управлінські функції, тобто за своїм характером цей спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 11 квітня 2017 року відкрив касаційне провадження за вказаною скаргою.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким КАС України викладено в новій редакції. 
Відповідно до підп. 4 п. 1 розд. VII «Перехідні положення» КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII) касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 11 грудня 2018 року згадану вище справу передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до ч. 6 ст. 346 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII), оскільки учасник справи оскаржує судові рішення з підстави порушення правил предметної юрисдикції.
Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду встановила таке.
06 жовтня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»; Банк) та ОСОБА_4 . ( Позичальник ) укладено договір про надання споживчого кредиту № 11234906000, відповідно до умов якого Банк надав позивачу кредит у сумі 126 тис. доларів США.
Відповідно до підп. 1.2.2 п. 1.2 розд. 1 кредитного договору Позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, згідно додатку № 1 до договору, але в будь-якому випадку не пізніше 16 жовтня 2018 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору та/або згідно умов відповідної угоди сторін. 
На забезпечення виконання умов кредитного договору між Банком та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки від 06 жовтня 2007 року № 67167 (далі - Договір іпотеки), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияшко А. В .
За умовами цього договору іпотекодавець передав в іпотеку Банку належне йому на праві приватної власності нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 61,50 м^2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Також цим договором передбачено, що іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою. Звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону № 898-IV.
13 лютого 2012 року між Приватним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 2, за яким первісний кредитор відступив новому кредитору своє право вимоги, зокрема, за Договором іпотеки від 16 жовтня 2007 року № 67167.
25 січня 2016 року ТОВ «Кей-Колект» через приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юніну А. А. направило ОСОБА_4 вимогу, в якій було вказано, що з урахуванням існуючої станом на 05 січня 2016 року заборгованості (122007,61 доларів США - тіло кредиту та 24335,81 доларів США - заборгованість по відсоткам) ТОВ «Кей-Колект» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу заставного майна.
18 квітня 2016 року представник ТОВ «Кей-Колект» звернувся до приватного нотаріуса Щелкова Д. М. із заявою № 16556024 про державну реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 .
За результатом розгляду вказаної заяви та доданих до неї документів 22 квітня 2016 року приватний нотаріус Щелков Д. М. прийняв рішення № 29381404 про державну реєстрацію права власності на зазначене нерухоме майно за ТОВ «Кей-Колект», про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено запис № 14287587.
Вважаючи протиправним прийняте приватним нотаріусом Щелковим  Д . М. рішення від 22 квітня 2016 року № 29381404 про реєстрацію права власності на нерухоме майно за ТОВ «Кей-Колект» та внесення на підставі цього рішення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_4 звернувся до суду із цим адміністративним позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи про оскарження судових рішень першої та апеляційної інстанцій з підстав порушення правил предметної юрисдикції, перевіривши матеріали справи й заслухавши суддю-доповідача про обставини справи, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків.
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 КАС України).
До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (ч. 2 ст. 2 КАС України).
Справою адміністративної юрисдикції у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС Україниє переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
За правилами п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень 
(нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України). 
Наведені норми узгоджуються з положеннями ст. 2, 4 та 19 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів. 
Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. 
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Як убачається з матеріалів справи, вимоги ОСОБА_4 ґрунтуються на протиправності дій приватного нотаріуса Щелкова Д. М. , як суб`єкта, наділеного Законом № 1952-IV владними функціями приймати рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, оскільки реєстратором порушено процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, а також не перевірено відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства.
Однак, розгляд таких вимог потребує вирішення судом питання щодо виконання (невиконання) сторонами умов кредитного договору та договору іпотеки, і відповідно наявності чи відсутності правових підстав набуття третьою особою прав іпотекодержателя. 
Отже, спірні правовідносини виникли між учасниками справи (між позивачем та третьою особою) у зв`язку з невиконанням договірних зобов`язань і реалізацією прав іпотекодержателя на предмет іпотеки - квартиру позивача, а отже, існує спір про право, що унеможливлює розгляд цієї справи за правилами адміністративного судочинства. 
Таким чином, предметом розгляду в цій справі є не стільки дії та рішення приватного нотаріуса як суб`єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, скільки виконання чи невиконання сторонами умов цивільно-правових угод, а саме: кредитного договору, договору іпотеки, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин. 
Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 814/1017/16 та від 03 квітня 2019 року № 826/1592/16.
Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За правилами ч. 1 ст. 15 ЦПКУкраїни суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Положеннями ст. 19 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII) також передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Пунктом 10 ч. 2 ст. 16 ЦК Українипередбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, (…), їхніх посадових і службових осіб.
Згідно із ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, (…), якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.
З огляду на наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому висновки судів першої та апеляційної інстанцій про закриття провадження у справі і її розгляд у порядку цивільного судочинства є обґрунтованими.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 349, ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Керуючись ст. 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 січня 2017 року та

ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач | | | І. В. Саприкіна
Судді: | | |
| Н. О. Антонюк С. В. Бакуліна Д. А. Гудима В. І. Данішевська О. Р. Кібенко В. С Князєв Л. М. Лобойко | | Н. П.    Лященко О.  Б.    Прокопенко О.  М. Ситнік О. С. Ткачук В. Ю. Уркевич О. Г. Яновська