Постанова                                          
Іменем України
27 березня 2019 року 
м. Київ
справа № 757/1475/15-ц
провадження № 61-20539св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Мартєва С. Ю., 
суддів: Антоненко Н. О., Лесько А. О., Пророка В. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач),  
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2,
третя особа - Шоста Київська державна нотаріальна контора,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 серпня 2016 року в складі судді Литвинової І. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 березня 2017 року в складі колегії суддів: Оніщук М. І., Українець Л. Д., Шебуєва В. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                  ОСОБА_2, третя особа - Шоста Київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частку майна в порядку спадкування.
 
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько позивача - ОСОБА_3, після смерті якого відкрилася спадщина                        на 4/9 частин квартири АДРЕСА_1. Рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_5 як спадкоємець першої черги має право на спадщину після смерті ОСОБА_3 Також позивачу як внуку померлої ОСОБА_6 належить спадщина за правом представлення у розмірі, яка належала                       б його померлому батьку, як би він був живий після смерті ОСОБА_6,           а саме  2/9 частин квартири АДРЕСА_1. Отже, ОСОБА_1 має право на спадщину у розмірі 2/3 (6/9)                         частин квартири АДРЕСА_1, а саме: 4/9 частин - після ОСОБА_3 та 2/9 частин - після ОСОБА_6 Шоста Київська державна нотаріальна контора своїм листом від 22 травня 2014 року відмовила у видачі свідоцтва про право власності на спадщину          з тих підстав, що рішенням Печерського районного суду м. Києва                           від 24 травня 2006 року (яке скасовано) за ОСОБА_5 визнано право власності на 2/3 частки спірної квартири, а за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/3 частки вказаної квартири. Також державний реєстратор прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві 18 червня 2014 року відмовив у державній реєстрації прав власності з підстав не надання заявником (ОСОБА_5.) документів, що підтверджують виникнення чи перехід права власності на нерухоме майно відповідно до закону.
 
На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 серпня 2016 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності                             на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_5 як спадкоємець першої черги після смерті батька має право на спадщину у розмірі                     4/9 частин, яка належала його померлому батьку у спірній квартирі, а також 2/9 частин цієї квартири при спадкуванні після померлої ОСОБА_6 за правом представлення, а відтак ця обставина не підлягає повторному доведенню та встановленню. Спадкові права позивача підлягають судовому захисту, оскільки нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою апеляційного суду міста Києва від 15 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.  Апеляційний суд також зазначив, що рішенням від 18 червня  2014 року державний реєстратор відмовив у державній реєстрації права власності за позивачем на спірне майно, а з цим позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 16 січня 2015 року,  отже позов подано у межах строку позовної давності. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, закрити провадження в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1, справу направити на новий розгляд в частині вирішення зустрічних позовних вимог                ОСОБА_2
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідача не було повідомлено про розгляд справи в суді першої інстанції, у матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення про час та місце розгляду справи. Судами не вирішено питання про склад учасників судового процесу, ОСОБА_2                   є неналежним відповідачем у цій справі. Судом порушено правило виключної підсудності, оскільки більша частина спадкового майна знаходилася у Дарницькому районі м. Києва. Також ОСОБА_2 пред'явлено позов до ОСОБА_1 про визнання права власності                         в порядку спадкування, проте у матеріалах справи відсутні докази про вирішення заявлених вимог. ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявлено ОСОБА_2, проте суди не вирішили належним чином це питання та дійшли поликового висновку про вчасне звернення до суду з цим позовом. Разом з тим,набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, тому суд першої інстанції безпідставно відкрив провадження у справі та вирішив спір по суті.
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.
 
Обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 11 лютого 1994 року квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_3 (батько позивача), ОСОБА_7 (дід позивача), ОСОБА_6 (баба позивача), по 1/3 частині цієї квартири кожному із співвласників.
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_7
 
ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_6
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_3, після смерті якого відкрилася спадщина на 4/9 частин квартири АДРЕСА_1.
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 грудня 2013 року                 у справі № 2-215/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсною заяви про скасування заповіту, яке набрало законної сили, вказані позовні вимоги задоволено частково та визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом шостої Київської державної нотаріальної контори                    ОСОБА_8 03 листопада 1998 року на ім'я ОСОБА_6 та                 ОСОБА_9 щодо спадкового майна померлого ОСОБА_7 у вигляді 1/3 частини квартири АДРЕСА_1.
 
Вказаним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_5 як спадкоємець першої черги має право на спадщину у розмірі 4/9 частки права власності на квартиру, яка належала його померлому батьку. Разом з цим,          ОСОБА_1 як онуку померлої ОСОБА_6 належить спадщина за правом представлення у розмірі, яка належала б його померлому батьку, як би він був живий після смерті ОСОБА_6, у розмірі 1/2 від 4/9 частки, тобто - 2/9 частин. 
 
ОСОБА_5 як спадкоємець першої черги після смерті батька має право на спадщину у розмірі 4/9 частин, яка належала його померлому батьку у спірній квартирі, а також 2/9 частин цієї квартири при спадкуванні після померлої ОСОБА_6 за правом представлення.
 
Загальна частка, яку за законом успадкував ОСОБА_1 становить           2/3 частини квартири АДРЕСА_1 
 
ОСОБА_5 під час вирішення справи № 2-215/11 не було заявлено вимогу про визнання його права на спадщину у розмірі 2/3 частини спірної квартири, а лише визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, тому відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України (в редакції, чинній на час вирішення справи) дану вимогу не було вирішено судом по суті, а лише встановлено обставини, що стосувалися предмету спору.
 
У мотивувальній частині рішення було встановлено про наявність права у ОСОБА_5 на 2/3 частини АДРЕСА_1, однак у резолютивній частині це питання не вирішувалося, оскільки конкретної вимоги про визнання права власності на 2/3 частини цього майна ОСОБА_5 не заявив.
 
Листом від 22 травня 2014 року Шоста Київська державна нотаріальна контора відмовила у видачі свідоцтва про право власності на спадщину з тих підстав, що рішенням Печерського районного суду м. Києва                            від 24 травня 2006 року (яке скасоване ухвалою цього ж суду від 28 серпня 2008 року за нововиявленими обставинами) за ОСОБА_5 визнано право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1, а за ОСОБА_2 визнано право власності на               1/3 частки вказаної квартири.
 
Державний реєстратор прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві рішенням від 18 червня                      2014 року відмовив у державній реєстрації прав власності з підстав не надання заявником (ОСОБА_1) документів, що підтверджують виникнення чи перехід права власності на нерухоме майно відповідно до закону.
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
 
Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Положеннями статті 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
 
Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
 
На підставі викладеного, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, суди дійшли правильного висновку, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_5 як спадкоємець першої черги після смерті батька має право на спадщину у розмірі 4/9 частин, яка належала його померлому батьку у спірній квартирі, а також 2/9 частин цієї квартири при спадкуванні після померлої ОСОБА_6 за правом представлення, а відтак ця обставина не підлягає повторному доведенню та встановленню. Спадкові права позивача підлягають судовому захисту, оскільки нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину, а рішеннями судів у спорі про спадкове майно між сторонами вимога про право власності на 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 не вирішувалась.
 
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що відповідача не було повідомлено про розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанціях, а у матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення про час та місце розгляду справи, оскільки такі доводи спростовуються зібраними у справі доказами, зокрема повідомленнями про вручення поштового відправлення та розписками про повідомлення про розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 неодноразово ознайомлювався з матеріалами справи та подавав відповідні клопотання.
 
Разом з тим, апеляційний суд 23 лютого 2017 року звернувся до Комунального підприємства «ЖЕД «Липкижитлосервіс» (далі - КП «ЖЕД «Липкижитлосервіс») з листом про вручення ОСОБА_2 судової повістки про його явку в суд на 15 березня 2017 року о 16.30 год, оскільки направлені поштою судові повістки повернулися до суду без вручення.
 
Відповідно до акту КП «ЖЕД «Липкижитлосервіс» від 09 березня 2017 року вручити судову повістку ОСОБА_2 немає можливості, оскільки двері квартири АДРЕСА_2 ніхто не відчиняє, ОСОБА_2 про судове засідання був повідомлений по телефону.
 
Отже, суди вчиняли всі необхідні дії з метою повідомлення ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи. Разом з тим, сторони в  розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
 
Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що акт КП «ЖЕД «Липкижитлосервіс» складено зацікавленими особами, які є родичами позивача, оскільки такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, а відповідно до норм процесуального закону доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Безпідставними є доводи касаційної скарги, що судами не вирішено питання про склад учасників судового процесу, ОСОБА_2 є неналежним відповідачем у цій справі, оскільки судами розглянуто справу відповідно до вимог частини першої статті 11 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) за зверненням ОСОБА_1, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Разом з тим, судами встановлено, що ОСОБА_2 як співвласник спірного майна не визнає право власності ОСОБА_1 на спірне майно, а відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
 
Доводи касаційної скарги, що судом порушено правило виключної підсудності у зв'язку з тим, що більша частина спадкового майна знаходилися у Дарницькому районі м. Києва, не заслуговують на увагу, оскільки предметом цього спору є 2/3 частин квартири АДРЕСА_1, яка знаходиться у Печерському районі м. Києва.
 
Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що у матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_1 є спадкоємцем майна                   ОСОБА_6, а також, що ОСОБА_3 помер, отже висновки судів ґрунтуються на припущеннях, оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили та відповідно до частини третьої статті 63 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій), яке має преюдиційне значення, встановлені ці обставини, тому вони не доказуються при розгляді цієї справи.
 
Доводи касаційної скарги, що ОСОБА_2 також пред'явлено зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування, проте у матеріалах справи відсутні докази про вирішення заявлених вимог, не заслуговують на увагу, оскільки ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 лютого 2017 року в справі № 757/374/17-ц позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Департаменту з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності у порядку спадкування, визнано неподаною та повернуто позивачу на підставі частини другої статті 121 ЦПК України (в редакції, чинній на час вирішення питання про відкриття провадження).
 
Безпідставними є доводи касаційної скарги про пропуск строку позовної давності, оскільки Шоста Київська державна нотаріальна контора листом від 22 травня 2014 року відмовила у видачі свідоцтва про право власності на спадщину, державний реєстратор рішенням від 18 червня                      2014 року відмовив у державній реєстрації прав власності, а до суду з цим позовом ОСОБА_1 звернувся 16 січня 2015 року, отже позов подано у межах строку позовної давності.
 
Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що і у цій справі, оскільки у справі № 2-215/11, на яку посилається скаржник, та даній справі сторони, предмет та підстави позову не є однаковими, отже, відсутні правові підстави для закриття провадження у справі.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд           у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 серпня 2016 року  та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 березня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    С. Ю. Мартєв
 
Судді                                                                                                  Н. О. Антоненко
 
А. О. Лесько
 
В. В. Пророк
 
С. П. Штелик