Постанова
Іменем України
 
10 квітня 2019 року
м. Київ
 
справа № 524/7051/16-ц 
провадження № 61-3612св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,  Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, 
відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 22 травня 2017 року у складі судді Нестеренка С. Г. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області                                від 31 липня 2017 року у складі колегії суддів: Одринської Т. В., Дорош А. І., Триголова В. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                     ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позовна заява мотивована тим, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані він, його мати - ОСОБА_3, рідний брат - ОСОБА_4 та відповідач - ОСОБА_2, який є його рідним дядьком, а також проживає без реєстрації його дружина ОСОБА_5 Фактично у квартирі проживають всі вказані особи, крім ОСОБА_2 Зазначає, що відповідач не проживає в квартирі з часу створення сім'ї з 1998 року, особисті його речі відсутні, комунальні послуги не сплачує, а тому втратив право користування квартирою.
На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 просив  визнати ОСОБА_2  таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, відповідно до статті 71 ЖК України, оскільки не проживає понад шість місяців у спірній квартирі.
У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що у травні 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 змінили замок у вхідних дверях спірної квартири і він змушений проживати тимчасово в іншому житловому приміщенні.
На підставі вищевикладеного ОСОБА_2 просив вселити його до квартири АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідачів не чинити перешкоди у користуванні цим житловим приміщенням.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 22 травня 2017 року первісний позов задоволено.
Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 Полтавської області.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2, будучи зареєстрованим у спірному житловому приміщенні, фактично не проживає у ньому з листопада 1998 року після реєстрації шлюбу і переїзду до житла дружини, тому керуючись статтею 47 Конституції України, статтями 63, 64, 65, 72, 107 ЖК Української РСР, місцевий суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 втратив право користування спірним житловим приміщенням, не проживаючи в ньому понад один рік, без поважних на те причин та не має права на вселення до спірного житлового приміщення, яке не перебуває у його власності і який не є членом сім'ї власника квартири. 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 31 липня 2017 року рішення місцевого суду залишено без змін.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що задовольняючи первісні позовні вимоги ОСОБА_1 та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, місцевий суд правильно виходив з того, що, після одруження ОСОБА_2 вибув на інше постійне місце проживання. Доказів створення перешкод відповідачу у проживанні у спірній квартирі до матеріалів справи не надано.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і передати справу на новий розгляд суду першої інстанції.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій залишено поза увагою необхідність з'ясовування причин відсутності відповідача у житловому приміщенні понад встановлені строки, оскільки у разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
 
При цьому не враховано, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої статтею 71 або статтею 107 ЖК Української РСР. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача. Натомість, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні лише процитував положення вказаних норм права без посилання, зокрема на докази, що підтверджують факт обрання скаржником іншого, відмінного від місця реєстрації, місця проживання.
 
Доводи інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що ОСОБА_2                      не надав до суду належних та допустимих доказів щодо поважності                              його  не проживання у спірній квартирі. Посилання скаржника на інформацію його проживання в спірній квартирі, що зазначені в довідці з медичної установи не підтверджують факт його проживання, а є лише вказівкою місця реєстрації у спірній квартирі.
 
Отже, касаційна скарга ОСОБА_2 є необґрунтованою, оскільки жодного доказу на підтвердження проживання або виявлення інтересу до спірної квартири ним до суду не подано. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                      від 21 травня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу. 
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
23 червня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                      від 27 березня 2019 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 є неприватизованою і належить до державного житлового фонду, який перебуває у віданні Кременчуцької міської Ради.                                         ТОВ «Житлорембудсервіс» є виконавцем послуги з управління житловим фондом, до якого входить будинок, де знаходиться спірна квартира.
 
Згідно з довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлорембудсервіс» (далі - ТОВ «Житлорембудсервіс») від 09 вересня   2016 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4
 
Суди встановили, що фактично у спірній квартирі проживають ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (дружина позивача).
 
Особовий рахунок відкрито на ім'я ОСОБА_3              
 
Звертаючись з первісним позовом до суду, ОСОБА_1 вказував, що ОСОБА_2 зареєстрований у спірній квартирі, проте фактично не проживає у ній з листопада 1998 року, після реєстрації шлюбу і переїзду до житла дружини.
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону рішення місцевого та апеляційного судів не відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Статтею 71 ЖК Української РСР врегульовано збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.  
 
Згідно зі статтею 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
 
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.
 
Положеннями частини другої статті 107 ЖК Української РСР передбачено, що  у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.
 
Відповідно до частини першої статті 3 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач не проживає у спірній квартирі без поважних причин понад один рік, просив визнати останнього таким, що втратив право користування цією квартирою з підстав, передбачених статтею 71 ЖК Української РСР, про що вказується в прохальній частині його позовної заяви.
 
Вищенаведені норми статей 71 та 107 ЖК Української РСР є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред'явлення позову, оскільки перша з них регулює збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, а норма іншої статті передбачає розірвання договору найму жилого приміщення у разі вибуття наймача з членами сім'ї в на постійне проживання в інше жиле приміщення.
 
Разом із тим, задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2, який зареєстрований у спірній квартирі, добровільно змінив місце свого проживання, після реєстрації шлюбу і переїзду до житла дружини, позивач жодних перешкод у користуванні спірною квартирою відповідачу не чинив. Оскільки, відповідач з листопада 1998 року проживає за іншою адресою, жодних дій, які б свідчили про його бажання вселитися до квартири, не вчиняв, керуючись статтею 107 ЖК Української РСР, визнав ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірними житловим приміщенням.
 
Отже, місцевий та апеляційний суди ухвалюючи рішення, керувалися статтею 107 ЖК Української РСР, не звернувши уваги, що позивач вказував у прохальній частині позову про застосування до спірних правовідносин статті  71 ЖК Української РСР, які є взаємовиключними  та одночасно застосовані бути не можуть.
 
За таких обставин, суду першої інстанції на виконання вимог частини четвертої  статті 10 та пункту 1 частини шостої статті 130 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи судом, слід було уточнити позовні вимоги, що є важливим для з'ясування фактичних обставин справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин для правильного вирішення спору.
 
Крім того, визнаючи відповідача таким, що втратив право користування спірними житловим приміщенням з підстав, передбачених статтею 107 ЖК Української РСР, суд не звернув уваги на норму цієї статті, яка передбачає розірваннядоговору найму з наймачем житловим приміщенняму разі  вибуттяна постійне проживання до іншого населеного пунктуабо в інше жиле приміщенняв тому ж населеному пункті.
 
Отже, основною умовою втрати права користування житловим приміщенням з підстав, передбачених статтею 107 ЖК Української РСР, є наявність у наймача іншого постійного місця проживання. При цьому слід встановити таке місце проживання із зазначенням його адреси та  дослідити належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин.
 
Разом з тим суди не встановили цих обставин справи, не встановили точної адреси місця проживання, куди вибув відповідач на постійне проживання. 
 
Матеріали справи не містять даних, які б свідчили  про те, що відповідач обрав інше постійне місце проживання і яке саме. Питання, яке конкретне інше житло обрав відповідач, взагалі не досліджено.
 
У справі відсутні дані про те, яке жиле приміщення має дружина відповідача, вона не давала будь-яких пояснень щодо проживання її чоловіка, перевезення майна до неї, його реєстрації місця проживання за її адресою, за таких обставин є передчасним висновок, що відповідач відповідно до статті 107 ЖК Української РСР втратив право користування жилим приміщенням, оскільки вибув на постійне інше місце проживання.
 
Також поза увагою суду залишився той факт, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). 
 
Обов'язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об'єктивності з'ясування обставин справи та оцінки доказів.
 
Всебічність та повнота розгляду передбачає з'ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками їх зв'язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об'єктивне з'ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.
Оскільки суди порушили норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не досліджено зібрані у справі докази, а суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому немає правових підстав для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень.
 
Таким чином, судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд                     у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
 
Рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 22 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 31 липня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий   Судді: | В. С. Висоцька   А. О. Лесько    С. Ю. Мартєв   В. М. Сімоненко   І. М. Фаловська