П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 квітня 2019 року
м. Київ
Справа № 757/53656/17-а
Провадження № 11-1426апп18
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Саприкіної І. В.,
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М ., Лященко Н.  П., Прокопенка О. Б., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_3 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 19 вересня 2017 року (суддя Литвинова І. В.) та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2018 року (у складі колегії суддів Вівдиченко Т. Р., Губської Л. В., Федотова І. В.) у справі за його позовом до Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - Печерський районний відділ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві) про визнання дій неправомірними та скасування постанови,
УСТАНОВИЛА:
У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Печерського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві, у якому просив визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Печерського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві щодо винесення постанови від 07 лютого 2017 року № 53354321 про відкриття виконавчого провадження та просив скасувати зазначену постанову.
Мотивував позов тим, що дії державного виконавця є неправомірними, оскільки оскаржувана постанова винесена після спливу строків для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Печерський районний суд м. Києва ухвалою від 19 вересня 2017 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2018 року, відмовив у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 109 Кодексу адміністративного судочинства України 
(далі - КАС України), у редакції, чинній на момент постановлення судового рішення, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. 
Позивачу роз`яснено, що спірні правовідносини регламентовані нормами Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
Не погодившись із такими судовими рішеннями, ОСОБА_3 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 19 вересня 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2018 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
На обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_3 зазначив, що цей спір є публічно-правовим і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 12 грудня 2018 року передав вказану вище справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до ч. 6 ст. 346 КАС України, оскільки учасник справи оскаржує судові рішення з підстави порушення правил предметної юрисдикції.
Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду встановила таке.
У Дніпровському районному суді м. Києва перебувала цивільна справа 
(№ 2-2080/1/09)за позовом АБ «Украгазбанк» до ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 щодо стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, за результатом розгляду якої суд прийняв рішення від 16 листопада 2009 року про задоволення позовних вимог та зобов'язав стягнути солідарно з кожного відповідача заборгованість в розмірі 96965,01 доларів США та 19988,88 грн за невиконання умов договору іпотеки, а також звернув стягнення на предмет іпотеки.
Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 20 листопада 2010 року скасував рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 листопада 2009 рокув частині задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. В решті рішення суду першої інстанції залишив без змін.
16 лютого 2011 року Дніпровський районний суд м. Києва видав виконавчий лист про примусове виконання рішення суду у цивільній справі № 2-2080/1/09, який неодноразово подавався стягувачем до примусового виконання. 
Востаннє (у січні 2017 року) виконавчий лист № 2-2080/1/09 стягувачем було подано на виконання до Печерського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві, і 07 лютого 2017 року старший державний виконавець прийняв постанову № 53354321 про відкриття виконавчого провадження щодо виконання виконавчого листа, виданого Дніпровським районним судом м. Києва у цивільній справі № 2-2080/1/09.
Вважаючи неправомірною постанову старшого державного виконавця Печерського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві від 07 лютого 2017 року № 53354321 про відкриття виконавчого провадження,  ОСОБА_3 звернувся до суду із цим адміністративним позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи про оскарження судових рішень першої та апеляційної інстанцій з підстав порушення правил предметної юрисдикції, перевіривши матеріали справи й заслухавши суддю-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення, Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.
Як убачається з матеріалів справи, позовні вимоги стосуються визнання неправомірною та скасування постанови старшого державного виконавця Печерського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві від 07 лютого 2017 року № 53354321 про відкриття виконавчого провадження щодо виконання виконавчого листа від 16 лютого 2011 року, виданого Дніпровським районним судом м. Києва у цивільній справі № 2-2080/1/09.
При цьому, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, визнав необхідним відмовити у відкритті провадження у цій справі в порядку адміністративного судочинства, оскільки оскаржувана постанова державного виконавця прийнята в ході примусового виконання виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва від 16 лютого 2011 року у цивільній справі № 2-2080/1/09, а тому цей спір підлягає розгляду за правилами ЦПК України.
Велика Палата Верховного Суду погоджується з правовою позицією, викладеною в оспорюваних судових рішеннях, з огляду на таке.
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 КАС України).
До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (ч. 2 ст. 2 КАС України).
Справою адміністративної юрисдикції у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС Україниє переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
За правилами п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень 
(нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України). 
Наведені норми узгоджуються з положеннями ст. 2, 4 та 19 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів. 
Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Частиною 1 ст. 181 КАС України (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. 
Отже, припис вказаної статті КАС Українизастосовується лише у випадку, якщо інший нормативно-правовий акт не визначає інший порядок оскарження дій і бездіяльності державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби.
Аналогічний за змістом припис закріплений у ч. 1 ст. 287 КАС Україниу редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції та Великою Палатою Верховного Суду. 
Інший порядок судового оскарження, у тому числі коло учасників цього оскарження, визначено розділом VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України.
На час прийняття оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження № 53354321 (07 лютого 2017 року) відповідно до ст. 1 Закону України 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» 
(далі - Закон № 1404-VIII), виконавче провадження визначено, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій, зазначених у цьому Законі, органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 3 цього Закону примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.
Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 2 Закону № 1404-VIII виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад, як забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 1 ст. 74 Закону № 1404-VIII).
За приписами ст. 383 ЦПК Українисторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби подається до суду, який видав виконавчий документ (ч. 2 ст. 384 ЦПК України).
Таким чином, зазначеними нормами передбачена можливість оскарження боржником або стягувачем дій державного виконавця до того суду, який видав виконавчий документ на виконання свого рішення, зокрема ухваленого в порядку цивільного судочинства. Така скарга подається з метою судового контролю за виконанням судового рішення, ухваленого у відповідній справі.
Отже, оскільки ОСОБА_3 був відповідачем у цивільній справі та боржником у виконавчому провадженні з примусового виконання цього рішення, то справа щодо оскарження ним постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження в межах виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, виданого Дніпровським районним судом м. Києва у цивільній справі, підлягає розгляду в порядку ЦПК.
Аналіз наведених правових норм у сукупності з обставинами цієї справи дають підстави для висновку, що спір з приводу оскарження постанови державного виконавця, прийнятої під час дії Закону № 1404-VIII, про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, виданого судом у цивільній справі, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 815/4232/17.
З огляду на наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому висновки судів першої та апеляційної інстанції про відмову у відкритті провадження у справі з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 109 КАС України, і її розгляд у порядку цивільного судочинства є обґрунтованими.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 349, ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Керуючись ст. 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Касаційну скаргу  ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 19 вересня 
2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2018 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач | | | І. В. Саприкіна
Судді: | | |
| Н. О. Антонюк С. В. Бакуліна Д. А. Гудима В. І. Данішевська О. Р. Кібенко В. С Князєв Л. М.  Лобойко | | Н. П. Лященко О. Б. Прокопенко О. М. Ситнік О. С. Ткачук В. Ю. Уркевич О. Г. Яновська