Постанова
Іменем України
13 березня 2019 року 
м. Київ
справа № 755/5682/15-ц
провадження № 61-10733св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Гулька Б. І., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
відповідач - ОСОБА_4,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Публічне акціонерне товариство «Піреус Банк МКБ»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва 14 липня 2015 року у складі судді Чех Н. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Соколової В. В., Борисової О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
16 березня 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Публічне акціонерне товариство «Піреус Банк МКБ» (далі - ПАТ «Піреус Банк МКБ»), про визнання права власності на частину квартири.
Позов мотивовано тим, що з 28 жовтня 2005 року по 11 квітня 2011 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 перебували у шлюбі.
16 жовтня 2006 року між відповідачем і Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Уко-Капітал» (далі - ТОВ «ФК «Уко?Капітал») укладено договір № 110/1-Е про участь у Фонді фінансування будівництва (далі - договір про участь), згідно з умовами якого відповідач зобов'язався передати ТОВ «ФК «Уко-Капітал» в управління грошові кошти з метою отримання у власність об'єкта інвестування, а ТОВ «ФК «Уко-Капітал» - прийняти кошти на рахунок фонду фінансування будівництва об'єкта інвестування (квартири). Вартість квартири визначено у розмірі 265 753,80 грн, що станом на 16 жовтня 2006 року еквівалентно 52 624,51 доларів США.
Позивачем і відповідачем спільно здійснено перший внесок за договором у розмірі 79 661,30 грн. Свою частину цього внеску у розмірі 39 830,65 грн позивачем накопичено під час перебування у 2004 році за кордоном (в Англії).
З метою сплати залишку вартості квартири у розмірі 186 092,50 грн (що еквівалентно 36 850,00 доларів США) 01 листопада 2006 року відповідачем ОСОБА_4 укладено з Відкритим акціонерним товариством «Міжнародний комерційний банк» (далі - ВАТ «Міжнародний комерційний банк») кредитний договір строком до 01 листопада 2021 року та договір іпотеки.
За час перебування у шлюбі сторонами погашено частину заборгованості за тілом кредиту, а саме сплачено 10 992,21 доларів США.
27 червня 2014 року (після розірвання шлюбу сторін) на спірну квартиру видано свідоцтво про право власності, виготовлено технічний паспорт, згідно з яким площа квартири є більшою на 1,43 кв. м, ніж зазначено у договорі про участь. 15 квітня 2014 року відповідачем доплачено 7 922,20 грн за вказану площу. 
Оскільки частину оплати за квартиру проведено у період шлюбу, позивач просить визнати за нею право власності на 1/5 частину цієї квартири. Вказану частку визначено з урахуванням такого: перший внесок - 79 726,14 грн, сплачено банку кошти за кредитом у період шлюбу - 10 992,21 доларів США (в перерахунку за курсом НБУ станом на 16 березня 2015 року), поділено на два, що становить 159 515,48 грн. Від вказаної суми обчислено суму - 7 922,20 грн (доплата здійснена відповідачем за 1,43 кв. м у 2014 році), тобто належна їй сума складає 151 593,28 грн. Згідно з висновком звіту про оцінку, станом на 16 березня 2015 року вартість спірної квартири становить 630 000,00 грн, тому зважаючи на належну їй частину сплачених коштів (151 593,28 грн), її частка в квартирі становить 20%, або 1/5 частина.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року, позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1.
Суд першої інстанції, визнаючи за ОСОБА_3 право власності на 1/5 частину спірної квартири, виходив з того, що сторонами не доведено належність виключно одному із сторін грошових коштів у розмірі 79 726,14 грн та 10 992,21 доларів США, тобто, ці кошти є спільним майном подружжя, що в рівних частках належать позивачу і відповідачу. Тому доводи позивача про внесення нею коштів, що становлять 1/5 частину вартості об'єкта інвестування є обґрунтованими, а позов підлягає задоволенню.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У грудні 2016 року відповідач звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 січня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
23 лютого 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
У касаційній скарзі зазначено, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи, а висновки судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають обставинам справи. Судами неправильно встановлено вартість спірної квартири та вартість 1/5 її частини, оскільки до її загальної вартості, яка складає 273 676,00 грн не підлягає включенню 7 922,20 грн, які відповідач самостійно сплатив у 2014 році. Неправильно встановлено розмір першого внеску щодо фінансування квартири, зазначивши його у розмірі, вказаному позивачем, а не у розмірі, що підтверджено квитанцією.
Суди взяли до уваги доводи позивача про ввезення нею в 2004 році на територію України з-за кордону 39 830,65 грн, які надалі начебто надані для спільного здійснення першого внеску за квартиру, тоді як належних та допустимих доказів цього позивач не надала. Натомість згідно з квитанцією про внесення першого внеску зазначено ОСОБА_4 Факт належності коштів вказаних коштів виключно йому можуть підтвердити свідки, а також те, що в цей період він мав стабільний, регулярний дохід, як фізична особа - підприємець.
Питання про визнання за ОСОБА_3 права власності на частину спірної квартири вже було предметом судового розгляду Тетіївським районним судом Київської області, у задоволенні позову судом відмовлено.
Судами встановлено, що виплату кредиту здійснено ним самостійно за його власні кошти, однак не надано належної оцінки шлюбному договору, укладеному між сторонами в 2008 році, в якому вони погодили, що доходи кожного з подружжя є його особистим майном, а при виконанні зобов'язань кожним із подружжя, в першу чергу, використовується своє особисте майно.
Заперечень та відзивів на касаційну скаргу від позивача не подано.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
У період з 28 жовтня 2005 року по 11 квітня 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.
16 жовтня 2006 року між ОСОБА_4 і ТОВ «ФК «Уко-Капітал» укладено договір № 110/1-Е про участь у Фонді фінансування будівництва, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався передати ТОВ «ФК «Уко-Капітал» в управління грошові кошти з метою отримання у власність об'єкта інвестування, яким є квартира АДРЕСА_3 (будівельна адреса).
Додатковою угодою № 1 до договору №110/1-Е від 01 листопада 2006 року встановлено, що поточна ціна вимірювальної одиниці об'єкта інвестування становить 5 540,00 грн за метр квадратний, попередньо визначена вартість зобов'язань довірителя становить 265 753,80 грн.
01 листопада 2006 року між ОСОБА_4 і ТОВ «ФК «Уко-Капітал» укладено договір № 110М/І-Е про відступлення майнових прав, відповідно до умов якого, ОСОБА_4 набув майнові права на об'єкт інвестування. У вказаному договорі зазначено, що останній набуває визначених договором майнових прав за умови, що об'єкт інвестування повністю виконано.
Пунктом 8.4.2 договору №110/1-Е передбачено, що у разі, якщо фактична загальна площа об'єкта інвестування збільшується більше, ніж на 0,5 кв. м після прийняття будинку в експлуатацію, довіритель вносить до Фонду фінансування будівництва кошти в сумі, що відповідає вартості відповідної кількості вимірних одиниць, на яку збільшилась загальна площа об'єкта.
Зі змісту додаткової угоди № 1 до договору №110/1-Е встановлено, що вартість зобов'язання щодо внесення коштів у рахунок інвестування в об'єкт будівництва визначається шляхом множення поточної ціни вимірної одиниці об'єкта (5 540,00 грн) на загальну кількість вимірних одиниць (метри квадратні).
Відповідно до свідоцтва № 110/1-Е, виданого 01 листопада 2006 року ТОВ «ФК «Уко-Капітал», об'єкт інвестування - кв. АДРЕСА_3, закріплена за ОСОБА_4 Сума коштів, передана в управління товариству, становить 265 753,80 грн, тобто, об'єкт повністю проінвестовано.
Перший внесок з фінансування будівництва становив 79 726,14 грн та сплачено 20 жовтня 2006 року. Решту коштів у розмірі 186 027,66 грн сплачено за рахунок отриманих 01 листопада 2006 року у кредит грошових коштів у розмірі 36 850,00 доларів США.
Згідно з договором про уступку майнових прав на об'єкт інвестування з відкладальною умовою від 01 листопада 2006 року відповідачем відступлено майнові права на об'єкт інвестування на користь ВАТ «Міжнародний комерційний банк» у зв'язку з укладенням договору № І/06-64/КД про передачу в іпотеку майнових прав на об'єкт інвестування - кв. АДРЕСА_3.
Договір іпотеки укладено з метою забезпечення виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором № І/06-64/КД від 01 листопада 2006 року, укладеним із відповідачем та ВАТ «Міжнародний комерційний банк», за яким позичальнику надано кредитні кошти у розмірі 36 850,00 доларів США, цільове призначення - фінансування будівництва житлової нерухомості.
Із листа № 1938/10-ІІІ від 10 жовтня 2012 року ПАТ «Піреус Банк МКБ», який є правонаступником ВАТ «Міжнародний комерційний банк», встановлено, що за період   з 01 листопада 2006 року по 11 квітня 2011 року в рахунок погашення кредиту за договором № І/06-64/КД здійснено такі платежі: 10 992,21 доларів США в рахунок погашення тіла кредиту та 19 492,86 доларів США в рахунок погашення відсотків. За період з 11 квітня 2011 року по 09 жовтня 2012 року сплачено 14 628,39 доларів США в рахунок погашення тіла кредиту та 24 648,37 доларів США в рахунок погашення відсотків.
11 липня 2008 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено шлюбний договір, умовами якого визначено порядок відповідальності кожного із подружжя за своїми зобов'язаннями та порядок розподілу доходів між ними. 
Пунктом 9 шлюбного договору передбачено, що доходи (роялті, дивіденди, суми будь-яких відшкодувань та страхові суми, приплід, тощо) від майна (рухомого і нерухомого), особистих майнових та немайнових прав сторін, є особистою приватною власністю того із них, на чиє ім'я вони зареєстровані або визначені, як спільна часткова власність.
Згідно із пунктом 10  шлюбного договору, сторони домовились, що кожен з них відповідає за власними боргами та зобов'язаннями, в першу чергу, майном і майновими правами, що є його особистою приватною власністю, а якщо такого майна і майнових прав не залишилося - тими, що є об'єктом права, в першу чергу, спільної часткової власності, в другу - спільної сумісної власності сторін.
09 листопада 2009 року цей шлюбний договір розірвано.
Після введення в експлуатацію будинку, в якому розташована спірна квартира, і надання поштової адреси об'єкту будівництва, визначено остаточну поштову адресу житла - АДРЕСА_2.
У зв'язку зі зміною площі квартири після закінчення будівництва, через її збільшення до 49.4 кв. м, 15 квітня 2014 року ОСОБА_4 доплачено 7 922,20 грн на користь ТОВ «ФК «Уко-Капітал».
27 червня 2014 року на ім'я ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру.
ОСОБА_3 стверджує, що половина першого внеску у розмірі 79 726,14 грн здійснено і за її кошти, а погашення кредиту на суму 10 992,21 доларів США, які сплачені до розірвання шлюбу, здійснено за спільні кошти подружжя, тобто вона має всі правові підстави для визнання за нею права власності на 1/5 частину спірної квартири, що еквівалентно тій частці коштів, що були внесені нею в інвестування об'єкту будівництва.
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Предметом позову у цій справі є вимога ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на частину квартири, придбаної під час шлюбу з відповідачем.
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.
При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.
Відповідно до встановлених у справі обставин спірна квартира набута у порядку інвестування в будівництво у період перебування сторін у шлюбі. Зокрема, 79 726,14 грн сплачено 20 жовтня 2006 року за рахунок коштів обох сторін, а 186 027,66 грн сплачено 01 листопада 2006 року за рахунок кредитних коштів, отриманих відповідачем на підставі кредитного договору. Частину кредитних коштів у розмірі 10 992,21 доларів США погашено у період перебування сторін у шлюбі, тобто також є спільною сумісною власністю подружжя.
Верховний Суд зазначає, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільної сумісної власності майна подружжя, а тому обов'язок доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладається на того з подружжя, який на це посилається. Такий висновок відповідає правовому висновку, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Зважаючи на викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно того, що сплачені за спірну квартиру 79 726,14 грн та 10 992,21 доларів США є спільною сумісною власністю подружжя, що надає позивачу право вимагати визнання за нею права власності на частину цієї квартири.
Доводи касаційної скарги щодо помилковості вказаного висновку судів першої та апеляційної інстанцій є безпідставними, оскільки цивільне судочинство здійснюється відповідно до принципу змагальності (стаття 10 ЦПК України 2004 року, стаття 12 ЦПК України). Відповідач не надав судам доказів на підтвердження своїх заперечень та на спростування доводів позивача. Натомість, відповідно до статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції переглядає справу на підставі встановлених обставин та доказів, і не має повноважень здійснювати їх переоцінку.
Верховний Суд відхиляє як необґрунтовані доводи касаційної скарги про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій того, що між сторонами укладено шлюбний договір, зі змісту якого вбачається, що договір фінансування у будівництво та кредитний договір укладено відповідачем від свого імені, тому кошти сплачені ним за спірну квартиру є його особистою власністю.
Відповідно до статті 95 СК України, якщо шлюбний договір укладено до реєстрації шлюбу, він набирає чинності у день реєстрації шлюбу, а якщо укладено подружжям, він набирає чинності у день його нотаріального посвідчення.
Шлюбний договір сторін укладено після повного інвестування вартості спірної квартири та розірвано під час шлюбу сторін, а тому суд не взяв його до уваги, оскільки за встановлених судом обставин, що квартира є спільним майном подружжя, шлюбний договір не впливає на вирішення спору.
Посилання відповідача на неповне з'ясування судами першої та апеляційної інстанцій обставин у справі, оскільки не враховано, що в судовому порядку вже вирішено питання поділу майна подружжя і відмовлено у позові ОСОБА_7 щодо спірної квартири, а також не визнано спільної участі сторін у сплаті першого внеску за спірну квартиру, Верховний Суд відхиляє, з таких підстав.
Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 30 жовтня 2012 року у справі № 1026/1781/12, на яке посилається відповідач, суд відмовив у позові в частині стягнення на користь позивача з відповідача частини коштів, сплачених ними за час спільного проживання у шлюбі, для фінансування будівництва квартири з підстав не можливості встановити, за які кошти (спільні, чи власні) зроблено перший внесок за квартиру. Отже, у позові відмовлено за недоведеністю позовних вимог у цій частині. Судом не встановлено преюдиційні обставини, які не підлягають доказуванню у вказаній цивільній справі.
Доводи касаційної скарги про неправильне визначення судами першої та апеляційної інстанцій розміру коштів, внесених на фінансування будівництва спірної квартири є безпідставними.
Суди встановили, що після прийняття будинку в експлуатацію та передачі квартири відповідачу виявлено, що її загальна площа становить 49,4 кв. м. Беручи до уваги встановлену договором вартість однієї одиниці об'єкта, сукупний кінцевий розмір коштів, внесених у порядку фінансування квартири, складає саме суму попередньо визначеної і оплаченої ціни спірної квартири та проведеної доплати у зв'язку зі збільшенням фактичного метражу цього житла.
Таким чином, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав не враховувати внесок у розмірі 7 922,20 грн при визначенні дійсної вартості об'єкта інвестування - спірної квартири, є правильним.
Перевіривши доводи касаційної скарги з урахуванням установлених судами обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо визнання за нею 1/5 частини спірної квартири є обґрунтованими, а відповідні висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають встановленим у справі обставинам справи, і відповідають нормам матеріального та процесуального права.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Верховним Судом встановлено, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права ґрунтуються на неправильному розумінні та власному тлумаченні норм ЦК України, та спрямовані на встановлення та переоцінку обставин справи, яким суди надали правильну правову оцінку.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                             В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                                                      Б. І. Гулько
                                                                                                                      А. С.Олійник
                                                                                                                      С. О.Погрібний
Г. І.Усик