Постанова
Іменем України
 
04 березня 2019 року
м. Київ
справа № 913/64/2012
провадження № 61-35514св18
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), КарпенкоС. О., Стрільчук В. А., 
учасники справи:
позивачі - ОСОБА_4 (за первісним позовом); ОСОБА_5 (за зустрічним позовом), 
відповідачі - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (за первісним позовом); ОСОБА_4 (за зустрічним позовом),
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 26 грудня 2014 року у складі судді Пулика М. В. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Максюти І. О., Василишин Л. В., Пнівчук О. В., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2009 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на спадкове майно.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її бабуся ОСОБА_8, спадкоємцями майна якої за законом були її тітки: ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_6, які успадкували 3/4 частини домоволодіння по АДРЕСА_2, а 1/4 частини успадкувала її мати - ОСОБА_7 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_9, яка за життя склала на її користь заповіт, за яким заповіла їй все належне їй майно, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та 1/4 частини домоволодіння по АДРЕСА_2.
Оскільки 24 грудня 2004 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом тільки на однокімнатну квартиру, а на 1/4 частини вищезазначеного домоволодіння їй не видано таке свідоцтво у зв'язку з відсутністю реєстрації права власності на ім'я померлої, це спонукало її звернутися з даним позовом.
У червні 2009 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про поновлення строку позовної давності, визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсними. 
З урахуванням уточнених позовних вимог, позов мотивований тим, що у червні 2009 року їй стало відомо, що її рідна сестра ОСОБА_9 за життя склала заповіт, посвідчений Калуською районною державною нотаріальною конторою 28 січня 2004 року, за умовами якого все належне їй майно заповіла племінниці ОСОБА_4, яка після смерті спадкодавця звернулася в нотаріальну контору та отримала свідоцтво про право на спадщину. Проте племінниця ввела ОСОБА_9 (спадкодавця) в оману, переконавши, що буде доглядати за нею, здійснюючи психологічний тиск, спонукала її до написання заповіту на свою користь і такий не відповідав дійсній волі померлої. 
Підставою для визнання заповіту недійсним є також психічне захворювання заповідача, яка страждала стійким хронічним розладом психічної діяльності у формі органічного розладу особистості та поведінки, змішаного ґенезу, ускладненого динамічними порушеннями мозкового кровообігу, що позбавляло її можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Рожнятівського районного суду від 26 грудня 2014 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 29 липня 2015 року, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на спадкове майно задоволено. 
Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/4 спадкового домоволодіння в АДРЕСА_2, власником якого на день смерті була ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поновлення строку позовної давності, визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсними відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 7 050,00 грн витрат на правову допомогу, 3 180,00 грн. за проведення судово-психіатричної експертизи, 156,00 грн судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що  ОСОБА_9 на момент складання та підписання заповіту була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними , а її волевиявлення було вільним, отже з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності із встановленими фактичними обставинами справи, за ОСОБА_4 на підставі   заповіту від 28 січня 2004 року підлягає визнання права власності на майно власником якого, згідно свідоцтва про право на спадщину від 14 квітня 1992 року, на день смерті була ОСОБА_9
Водночас відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності таких вимог.    
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилено. 
Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 26 грудня 2014 року залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і не свідчить про невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У вересні 2017 року ОСОБА_7 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що заявник участі у справі не брала, а її інтереси представляв її чоловік ОСОБА_10 на підставі довіреності, яку вона йому видала для отримання пенсії, оскільки сама проживала та працювала за кордоном. Також заявник зазначила, що первісний позов вона не визнає, натомість підтримує зустрічний позов. ЇЇ представник ОСОБА_10 не мав права від її імені подавати заву про визнання первісного позову, адже на той момент дія довіреності закінчилась. З такими доводами погодився й суд апеляційної інстанції.
Водночас заявник зазначила, що позивач за первісним позовом вже отримала частину спадщини у спірному домоволодінні на яку вона претендує. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання відзиву.
Сторони не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.
Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
04 червня  2018 року матеріали справи № 913/64/2012 та матеріали касаційного провадження передано  до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції постановлено з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги  висновків  судів не спростовують.
Фактичні обставини справи встановлені судами
Судами встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14 квітня 1992 року після смерті ОСОБА_8, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ОСОБА_9 та ОСОБА_6 є власниками 3/4 частин домоволодіння, яке розташоване по АДРЕСА_2, а власником 1/4 частини зазначеного домоволодіння є ОСОБА_7, що підтверджується додатковим свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14 листопада 1992 року.
Згідно з довідкою Ясеновецької сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області від 18 листопада 2008 року, свідоцтва про право на спадщину за законом на це домоволодіння, видані Першою Рожнятівською нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_6 від 14 квітня 1992 року та на ім'я ОСОБА_7 від 14 листопада 1992 року в погосподарських книгах за 1992 рік не зареєстровані.
28 січня 2004 року ОСОБА_9 склала заповіт, яким все належне їй на день її смерті майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось, заповіла своїй племінниці ОСОБА_4 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 померла. 
24 грудня 2004 року ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.
Відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_2, а також відсутні і відомості про власника (власників будинку).
Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи, складеного 05 травня 2011 року Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз підписи від імені ОСОБА_9, розташовані в лінійці «(підпис)» на лицьовому боці заяви від її імені в комісію про призначення пенсії з датою складання 16 вересня 1986 року; в лінійці після слова «Підпис:» двох примірників заповіту від її імені, складеного і посвідченого державним нотаріусом Калуської районної державної нотаріальної контори М. В. Локатир 28 січня 2004 року, а також в графі «Розписка про одержання нотаріально оформленого документа» реєстру для реєстрації нотаріальних дій - Д (посвідчення заповітів, договорів відчуження житлових будинків, земельних ділянок та інших, виданих спадкових справ, тощо) Калуської районної державної нотаріальної контори за 2004 рік під №Д-53; першим після слова «Підписи»: в першому примірнику договору міни квартир, складеного 30 травня 2002 року між гр-ми ОСОБА_9 та ОСОБА_12, посвідченого приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Тихан О. М. під реєстр. №Д-1033 - виконані однією особою.
Підписи від імені ОСОБА_9, розташовані в лінійці після слова «Підпис:» двох примірників заповіту від її імені, складеного і посвідченого державним нотаріусом Калуської районної державної нотаріальної контори М.В. Локатир 28 січня 2004 року, а також в графі «Розписка про одержання нотаріально оформленого документа» реєстру для реєстрації нотаріальних дій - Д (посвідчення заповітів, договорів відчуження житлових будинків, земельних ділянок та інших, виданих спадкових справ, тощо) Калуської районної державної нотаріальної контори за 2004 рік під №Д-53, виконані під впливом незвичних чинників природного характеру, в числі яких є як суб'єктивні (загальний психо-фізіологічний стан особи в момент виконання підписів, наявність у виконавця певних захворювань, в тому числі, розладів мозкового кровообігу і хвороби Паркінсона), так і об'єктивні фактори (ймовірно виконання підписів у незручній позі, в окулярах, тощо). Порушення координації рухів, сповільнення темпу виконання, зменшення «чіткості» літер, їх розбірливості через спрощення рухів відносяться до числа ознак, які проявляються в письмі осіб із хворобою Паркінсона.
Для визначення наявності стану ОСОБА_9 на момент посвідчення заповіту, який би впливав на здатність усвідомлення нею своїх дій та на можливість керувати ними судом призначалися посмертні судово-психіатрична, комплексна судово-медична, психолого-психіатрична та повторна комісійна судово-психіатричну експертизи.
Згідно з актом № 408 амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи, проведеної в період з 01 грудня по 16 грудня 2011 року Івано-Франківським обласним клінічним психоневрологічним диспансером, ОСОБА_9 страждала хворобою Паркінсона з вираженою неврологічною симптоматикою. На період складання заповіту 28 січня 2004 року  перебувала в стані, при якому була здатна усвідомлювати значення своїх дій, їх наслідки та керувати ними.
Відповідно до акта № 158 посмертної судово-медичної, психолого-психіатричної експертизи від 15 березня 2013 року, складеного експертами Львівської обласної клінічної психіатричної лікарні, ОСОБА_9 на час складання заповіту 28 січня 2004 року страждала стійким хронічним розладом психічної діяльності у формі органічного розладу особистості та поведінки, змішаного ґенезу (паркінсонізм, церебральний атеросклероз + гіпертонічна хвороба), ускладненого динамічними порушеннями мозкового кровообігу з правостороннім геміпарезом та порушенням мови. Наявні в неї розлади психічної діяльності були виражені та досягали рівня хронічного психічного захворювання, а тому позбавляли її можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Медичні препарати, наком та циклодол, які приймала на той час ОСОБА_9, могли впливати на її психологічний та емоційний стан та викликати привикання.
У акті комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи №680, складеному експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 15 серпня 2014 року, ОСОБА_9 на час складання заповіту (28 січня 2004 року) за своїм психічним станом була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_9 на час складання заповіту страждала на органічне ураження головного мозку сумісного ґенезу (паркінсонізм, церебральний атеросклероз, наслідки динамічного порушення мозкового кровообігу з церебрастенічним синдромом та порушенням мови. За своїм психічним станом в той період вона була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права 
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
За змістом частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Відповідно до положень статей 1233 - 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.
Згідно зі статтею 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. 
Відповідно до статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.
Судами встановлено, що заповіт підписаний особисто ОСОБА_9 
Статтею 56 Закону України «Про нотаріат», в редакції чинній на час посвідчення заповіту, передбачено, що нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу чи іншій посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії. Посвідчення заповіту через представника, а також одного заповіту від імені кількох осіб не допускається. При посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання  доказів, які  підтверджують його право на майно, що заповідається. 
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності дійшов правильного висновку про задоволення первісного позову та про відмову у зустрічному позові з підстав, викладених у рішенні. 
Судами першої та апеляційної інстанцій правильно встановлено, що заповіт складений з повним дотриманням закону, щодо його форми та посвідчення. 
При цьому судами першої та апеляційної інстанцій було досліджено висновки експертиз, проведених в межах цієї справи, зокрема, враховано висновок комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи, відповідно до якої ОСОБА_9 на момент складання заповіту перебувала у стані, який дозволяв їй усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що не дає підстав для визнання заповіту недійсним. 
За наявності перешкод у отриманні позивачем за первісним позовом свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину спірного домоволодіння, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання за нею права власності на це спадкове майно. 
Доводи касаційної скарги заявника ОСОБА_7 про те, що її представник ОСОБА_10 не мав достатніх повноважень на представлення її інтересів у суді, зокрема, подавши заяву як її представник про розгляд справи за його відсутності та визнання позовних вимог ОСОБА_4, вийшов за межі своїх повноважень, є необґрунтованими. Такі доводи були предметом перевірки у суді апеляційної інстанції і цим доводам була надана належна оцінка.
 
Зі змісту довіреності, виданої ОСОБА_7, зареєстрованою 12 червня 2008 року у реєстрі за № 570/4/1-254, посвідченою консулом Генерального консульства України в Неаполі, ОСОБА_7 на підставі укладеного з повіреним усного договору доручення уповноважила ОСОБА_10 бути її представником, у тому числі, вести справи у всіх судових установах з усіма правами, які надані законом позивачу, відповідачеві, третій особі та потерпілому в тому числі з правом пред'явлення позову, повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання повністю або частково позову, зміни підстав або предмету позову, укладення мирової угоди, оскарження рішення суду на строк до 12 червня 2011 року.
 
Частинами першою та другою статті 44 ЦПК України 2004 року визначено, що представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти ця особа. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності.
Наведені у касаційній скарзі доводи ОСОБА_7 зводяться до незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК Українисуд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. 
Європейський суд з прав людини у справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04) рішення від 19 лютого 2009 року вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися  під сумнів (див. справу «Брумареску проти  Румунії»  (Brumarescu v. Romania) [GC], N 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII). 
Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. справу «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-IX). 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення -   без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 26 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 серпня 2017 року залишити без змін.  
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | В. О. Кузнєцов
| С. О. Карпенко
| В. А. Стрільчук