Постанова
Іменем України        
 
13 березня 2019 року                                                                   
м. Київ                                                                   
 
справа № 559/3538/14-ц
провадження № 61-18587св18 
                                                                                                                           
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
суддів: Гулька Б. І., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
треті особи: приватний нотаріус Дубенського міського нотаріального округу Фенюк Віктор Пантелеймонович, приватний нотаріус Дубенського міського нотаріального округу Стадійчук ОльгаВолодимирівна,
  
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 28 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Боймиструка С. В, Гордійчук С. О., Ковальчук Н. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У жовтні 2014 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_9 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,  треті особи: приватний нотаріус Дубенського міського нотаріального округу Фенюк В. П., приватний нотаріус Дубенського міського нотаріального округу Стадійчук О. В., про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу квартири.  Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що 05 грудня 2013 року її сестра ОСОБА_9 видала ОСОБА_2 і ОСОБА_3 нотаріально посвідчену довіреність на представництво її інтересів перед третіми особами щодо управління та розпорядження належним їй майном. Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 21 жовтня 2014 року її сестра ОСОБА_9 визнана недієздатною, а її призначено опікуном цієї особи. ОСОБА_9 була людиною похилого віку, хворіла церебральним атеросклерозом, дисциляторною енцефалопатією 2-го ступеня з астенічним та вестибулаторним синдромом, мнестичними порушеннями та іншими захворюваннями, які супроводжувалися низкою порушень психічної діяльності, змінами особистості та розвитком вираженого недоумства. Вказані симптоми спостерігалися протягом 4-х років. Відповідачі перебували із ОСОБА_9 у дружніх відносинах, знали про її захворювання, тому, скориставшись загостренням хвороби, пообіцявши, що будуть за нею доглядати, переконали її видати їм довіреність на розпорядження майном. 21 січня 2014 року ОСОБА_2 продала належну ОСОБА_9 на праві власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу Стадійчук О. В. ОСОБА_9 не мала наміру продавати вищевказану квартиру, оскільки продовжувала проживати в ній після укладення договору. Спірна квартира була єдиним житлом її сестри. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати недійсною довіреність, видану 05 грудня 2013 року ОСОБА_9, на управління і розпорядження майном, посвідчену приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу Фенюком В. П., та договір купівлі-продажу вищевказаної квартири від 21 січня        2014 року, укладений між ОСОБА_2, діючою від імені ОСОБА_9, та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу Стадійчук О. В. 
 
Ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 06 жовтня                2015 року ОСОБА_1 залучено до участі у справі як правонаступника ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.
 
Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 11 січня                2016 року у складі судді Федорова Л. П. визнано недійсною довіреність на управління та розпорядження майном від 05 грудня 2013 року, посвідчену приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу Фенюком В. П. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2, діючою від імені ОСОБА_9, ОСОБА_4, посвідчений 21 січня 2014 року приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що в момент укладення оспорюваних правочинів ОСОБА_9 страждала психічним розладом здоров'я і не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
 
Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 28 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено. Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 11 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений нею судовий збір у розмірі 1 072 грн.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що обставини стосовно психічного захворювання та неможливості ОСОБА_9 розуміти значення своїх дій та керувати ними під час видачі довіреності на управління майном та укладення від її імені договору купівлі-продажу спірної квартири не знайшли свого підтвердження у встановленому законом порядку. Тому відсутня правова підстава, передбачена статтями 203, 225 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), для визнання спірних правочинів недійсними. 
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У січні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 28 грудня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що в порушення норм процесуального права апеляційний суд за відсутності обґрунтованої необхідності у проведенні додаткових досліджень призначив додаткову посмертну судово-психіатричну експертизу без витребування медичної документації в Комунальному закладі «Рівненський обласний центр психічного здоров'я населення» чи у Комунальному закладі «Острозька обласна психіатрична лікарня», де ОСОБА_9 перебувала на лікуванні після проведення судово-психіатричної експертизи 29 квітня 2015 року. 
 
У червні 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали заперечення на касаційну скаргу, в якому просили її відхилити, посилаючись на те, що призначаючи додаткову посмертну комісійну судово-психіатричну експертизу, апеляційний суд правильно виходив з того, що висновки судово-психіатричної експертизи, проведеної під час розгляду справи місцевим судом, є незрозумілими. Медичні документи про стан здоров'я та перебіг захворювань ОСОБА_9 не містять даних про те, що за життя вона хворіла на психічні розлади. Діагноз «Судинна деменція» був встановлений ОСОБА_9 лише 27 серпня 2014 року, тобто після вчинення оспорюваних правочинів. Оскільки шляхом проведення судово-психіатричної експертизи не виявилося можливим вирішити питання про можливість ОСОБА_9 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а в інший спосіб позивачем не доведено заявлені вимоги, то апеляційний суд правомірно, з дотриманням закону відмовив у задоволенні позову.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Дубенського міськрайонного суду Рівненської області.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України               від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
19 квітня 2018 року справу № 559/3538/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
За змістом статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.
 
Судами встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності ОСОБА_9 належала квартира АДРЕСА_1.
 
Згідно з частиною першою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
 
Відповідно до статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
 
Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України).
 
Відповідно до статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
 
05 грудня 2013 року ОСОБА_9 видала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу Фенюком В. П., якою уповноважила ОСОБА_2 і ОСОБА_3 представляти її інтереси перед третіми особами щодо управління і розпорядження належним їй майном.
 
Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
 
21 січня 2014 року між ОСОБА_2, яка діяла від імені ОСОБА_9, та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу Стадійчук О. В., зареєстрований в реєстрі за № 120.
 
Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 21 жовтня              2014 року у справі № 559/2482/14-ц заяву ОСОБА_1, заінтересована особа - Орган опіки та піклування Дубенської міської ради, про визнання особи недієздатною, встановлення над нею опіки та призначення опікуна задоволено. Визнано  ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, недієздатною і встановлено над нею опіку. Призначено ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_9 Рішення мотивоване тим, що згідно з актом судово-психіатричної експертизи від 27 серпня 2014 року № 291/14 ОСОБА_9 хворіє на психічний розлад - судинну деменцію, в силу свого психічного розладу здоров'я не здатна розуміти значення своїх дій та керувати ними.
 
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що оспорювані правочини були укладені ОСОБА_9 в той час, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними через розлади психічного здоров'я.
 
Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
 
Як роз'яснено у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України                             від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225  ЦК  України поширюються  на  ті випадки,  коли  фізичну  особу  не  визнано недієздатною,  однак у момент вчинення правочину особа перебувала в  такому  стані,  коли вона  не  могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий  психічний  розлад,  нервове  потрясіння тощо).
 
Для визначення наявності стану, в якому особа не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та інше) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи хоча б однією зі сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.
 
Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 13 березня 2017 року у справі № 2833цс16.
 
Ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 04 березня              2015 року у справі призначено судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Комунального закладу «Рівненський обласний центр психічного здоров'я населення» Рівненської обласної ради.
 
Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від  29 квітня 2015 року                       № 125/15, складеним лікарями-психіатрами Комунального закладу «Рівненський обласний центр психічного здоров'я населення» Рівненської обласної ради,                 ОСОБА_9 страждала на судинне ураження головного мозку, неодноразово лікувалася в Українському державному медико-соціальному центрі ветеранів війни з приводу дисциркулярної енцефалопатої 2-3 стадії, ще у 2010 році в неї фіксувалися мнестичні порушення, когнітивний дефіцит, у 2011 році - прогресуючий перебіг з вираженими порушеннями, когнітивні розлади. Можна відмітити значну прогредієнтність (наростання) захворювання ОСОБА_9 з 2010-2011 років до   2014 року від мнестичних порушень до сформованої судинної деменції (недоумства). Для захворювання ОСОБА_9 нехарактерна періодичність у загостреннях, відповідно її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними може тільки необоротно погіршуватися від нездатності повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними та втрати здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. При такому діагнозі психічного розладу, який є у               ОСОБА_9 (судинна деменція) - за міжнародною класифікацією хвороб                         10 перегляду, ремісія неможлива. ОСОБА_9 у періоди з 01 до 5 грудня 2013 року, з 01 до 28 листопада 2013 року, з 20 до 31 січня 2014 року, з 10 до 30 травня                    2014 року страждала на психічний розлад та не могла повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
 
Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу. 
 
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК Українидія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, є правочином. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.
 
Згідно з частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.  Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
 
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України).
 
Частиною першою статті 236 ЦК України передбачено, що нікчемнийправочинабоправочин, визнанийсудомнедійсним, єнедійснимзмоментуйоговчинення.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
З огляду на викладене, суд першої інстанції, врахувавши висновок судово-психіатричної експертизи від  29 квітня 2015 року № 125/15, давши правову оцінку показанням допитаних ним свідків, поясненням приватного нотаріуса Стадійчук О. В. та встановленим обставинам щодо похилого віку ОСОБА_9, відсутності у неї іншого житла, проживання її у спірній квартирі після її відчуження, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорювані правочини були укладенів момент, коли ОСОБА_9 не усвідомлював значення своїх дій та не могла керувати ними, тому вони підлягають визнанню недійсними. 
 
Обставини справи встановлені місцевим судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. 
 
Розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Відповідно до статті 1 ЦПК України 2004 року завданням цивільного судочинства є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України2004 року).
 
Обов'язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об'єктивності з'ясування обставин справи та оцінки доказів.
 
Всебічність та повнота розгляду передбачає з'ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв'язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об'єктивне з'ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
 
Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 рокупредметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні вказаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.
 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 143 ЦПК України 2004 рокудля з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Особи, які беруть участь у справі, мають право просити суд провести експертизу у відповідній судово-експертній установі, доручити її конкретному експерту, заявляти відвід експерту, давати пояснення експерту, знайомитися з висновком експерта, просити суд призначити повторну, додаткову, комісійну або комплексну експертизу.
 
Якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам) (стаття 150 ЦПК України 2004 року).
 
Як роз'яснено у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», судам слід мати на увазі, що первинною є експертиза, при проведенні якої об'єкт досліджується вперше.  За змістом статті 61  ЦПК України 2004 року додаткова  експертиза  призначається після розгляду судом висновку первинної експертизи,  коли з'ясується, що усунути неповноту або неясність висновку шляхом допиту експерта неможливо. Висновок визнається неповним,  коли експерт дослідив  не  всі 
подані  йому  об'єкти  чи  не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним  питання. Неясним вважається висновок, який нечітко викладений або має невизначений, неконкретний характер. В ухвалі про призначення додаткової експертизи суду необхідно зазначати,  які висновки експерта суд вважає неповними чи неясними або які обставини  зумовили  необхідність  розширення  експертного 
дослідження. Висновок визнається неповним, коли експерт не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання, у зв'язку з цим суд має обговорити питання про призначення додаткової або повторної експертизи залежно від обставин справи.
 
Згідно з підпунктом 1.2.11 пункту 1.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998  № 53/5 в редакції, чинній на час призначення апеляційний судом додаткової експертизи (далі - Інструкція), первинною є експертиза, коли об'єкт досліджується вперше. Додатковою є експертиза, якщо для вирішення питань щодо об'єкта, який досліджувався під час проведення первинної експертизи, необхідно провести додаткові дослідження або дослідити додаткові матеріли (зразки для порівняльного дослідження, вихідні дані тощо), які не були надані експертові під час проведення первинної експертизи.
 
 У разі призначення експертизи (залучення експерта) для проведення додаткової або повторної експертизи до експертної установи (експертові) надаються також висновки попередніх експертиз з усіма додатками (фотознімками, порівняльними зразками тощо), а також додаткові матеріали, що стосуються предмета експертизи, які були зібрані після надання первинного висновку. У разі необхідності проведення додаткової або повторної експертизи у документі про призначення експертизи (залучення експерта) зазначаються мотиви та підстави для її призначення (пункт 3.6 Інструкції).
 
Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 25 березня 2016 року у справі призначено додаткову посмертну комісійну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам-психіатрам Львівської психіатричної лікарні. На вирішення експертизи поставлено питання: Чи страждала за життя ОСОБА_9 психічними захворюваннями у період з 01 листопада 2013 року до 30 травня          2014 року? Якщо так, то чи позбавляли ці захворювання її можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними?
 
Призначаючи вказану експертизувсупереч вищенаведеним вимогам процесуального права та Інструкції, апеляційний суд не звернув уваги на те, що висновок первинної експертизи є повним, не містить суперечностей або невизначеності. На вирішення додаткової експертизи було поставлено питання, які вже вирішувалися під час проведення первинної експертизи, в розпорядження експертів надано матеріали, які були предметом дослідження при первинній експертизі. Будь-яких інших матеріалів експертам надано не було. У первинному висновку чітко та ясно вказано періоди, під час яких ОСОБА_9 страждала на психічний розлад і не могла повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. 
 
Згідно з висновком судово-психіатричного експерта від 15 серпня 2016 року № 482, складеним Комунальним закладом Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня, ОСОБА_9 впродовж життя хворіла різними соматичними захворюваннями. Вперше діагноз «Судинна деменція» був встановлений 27 серпня 2014 року при проведенні судово-психіатричної експертизи. Вдруге проводилася судово-психіатрична експертиза 29 квітня 2015 року. Очевидно, що з моменту вперше встановленого діагнозу «Судинна деменція» з 27 серпня 2014 року ОСОБА_9 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Проте в медичній документації до вперше проведеного огляду судово-психіатричною експертизою відсутні будь-які об'єктивні дані (описи психічного стану), які б могли вказати на початок, розвиток, глибину та перебіг даного захворювання, а показання свідків є суперечливими. Тому оцінити психічний стан ОСОБА_10  в період з листопада 2013 року в проміжку до вперше встановленого діагнозу не виявляється можливим.
 
Отже, в цілому висновок судово-психіатричного експерта від 15 серпня 2016 року не суперечить висновку судово-психіатричної експертизи від 29 квітня 2015 року і не спростовує встановлених у ньому обставин.
 
Однак апеляційний суд, порушивши встановлений статтею 212 ЦПК України 2004 року принцип оцінки доказів, поклав в основу свого рішення про відмову в позові висновок судово-психіатричного експерта від 15 серпня 2016 року, не спростувавши обставин справи в їх сукупності, встановлених судом першої інстанції на підставі всебічного, повного та об'єктивного дослідження наявних у справі доказів.
 
Порушення апеляційним судом вищенаведених норм процесуального права призвело до неправильного вирішення справи, що має своїм наслідком скасування оскаржуваного рішення.
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Оскільки судом апеляційної інстанції безпідставно скасовано судове рішення місцевого суду, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду необхідно скасувати із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
                                               
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 28 грудня 2016 року скасувати, а рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 11 січня                2016 року залишити в силі.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | Б. І. Гулько
| А. С. Олійник
| С. О. Погрібний
| Г. І. Усик