П О С Т А Н О В А 

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 квітня 2019 року
м. Київ
 
Справа № 9901/452/18
Провадження № 11-1382заі18    
                                 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого Князєва В. С.,
судді-доповідача Прокопенка О. Б.,
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А.,                  Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П. , Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
за участю:
секретаря судового засідання Ключник А. Ю.,
представника позивача - ОСОБА_8,
представника відповідача - Склярук Ю. В.,
розглянула в судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_2 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) про визнання незаконним і скасування рішення
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 5 листопада 2018 року (судді Олендер І. Я., Бившева Л. І., Гончарова І. А., Шипуліна Т. М., Ханова Р. Ф.),
УСТАНОВИЛА:
У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ВРП, у якому просила суд визнати протиправним і скасувати рішення ВРП від 25 січня 2018 року № 172/0/15-18 про її звільнення з посади судді Обухівського районного сулу Київської області (далі - Рішення ВРП, оскаржуване рішення).
Аргументи позивача на обґрунтування протиправності Рішення ВРП зводяться до такого: рішенням Другої Дисциплінарної палати ВРП від 23 жовтня 2017 року № 3378/2дп/15-17 ОСОБА_2 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до неї дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення з посади судді. Вказане рішення було оскаржено до ВРП.
Рішенням ВРП від 21 грудня 2017 року № 4232/0/15-17 рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 23 жовтня 2017 року № 3378/2дп/15-17 про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності залишено без змін.
25 січня 2018 року ВРП прийняла Рішення про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Обухівського районного суду Київської області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
У позові зазначено, що, приймаючи оскаржуване рішення, відповідач не зазначив правових підстав, які б дозволяли застосовувати нормативно-правовий акт, який суперечить Конституції України, оскільки Закон України від 8 квітня 2014 року № 1188-VІІ «Про відновлення довіри до судової влади в України» (далі - Закон № 1188-VІІ) підписано неуповноваженою особою. 
ОСОБА_2 стверджує, що ВРП зробила висновок про притягнення її до дисциплінарної відповідальності без наявності в діях судді ознак дисциплінарного проступку та у зв`язку із реалізацією нею своїх дискреційних повноважень, за які відповідно до міжнародного та національного права не може бути притягнуто до відповідальності. 
Позивач зазначає, що ВРП не вказала, які конкретно діяння вона вчинила умисно або через грубу недбалість, що становить поведінку, яка порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, у тому числі в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду; чи інше грубе порушення закону, що підриває авторитет і суспільну довіру до суду.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 5 листопада 2018 рокуу задоволенні позову ОСОБА_2 відмовив. 
Перевіряючи правомірність оскаржуваного Рішення ВРП, суд першої інстанції керувався тим, що частиною другою статті 57 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) визначено підстави для оскарження та скасування рішення про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, цей суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення ухвалено повноважним складом ВРП, який брав участь у його ухваленні.
Щодо незаконності та відсутності підстав і мотивів прийняття рішень Другою Дисциплінарною палатою ВРП та ВРП, які були підставою для прийняття оскаржуваного рішення, суд зазначив, що цим обставинам було надано відповідну оцінку рішенням Великої Палати Верховного Суду, що набрало законної сили і доказуванню у цій справі не підлягає.
Також судом зазначено, що оскаржуване Рішення відповідає критеріям обґрунтованості та вмотивованості, як передбачено частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС). 
Степанова О. С . подала апеляційну скаргу на зазначене рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, порушує питання про скасування цього рішення та ухвалення нового - про задоволення позову.
Обґрунтовуючи скаргу, позивач стверджує, що рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду ухвалене без встановлення всіх обставин, що мають значення для справи, тому, на думку скаржника, є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.
В апеляції скарзі позивач наводить доводи про те, що ВРП не вказала правових підстав, які б дозволили застосувати Закон № 1188-VІІ.
ОСОБА_2 стверджує, що ВРП зробила висновок про притягнення її до дисциплінарної відповідальності у зв`язку з реалізацією нею своїх дискреційних повноважень, за які згідно з нормами міжнародного та національного права не може бути притягнуто до відповідальності.  
Скаржник вважає, що поза увагою суду залишилися доводи про те, що відповідач в оскаржуваному рішенні не вказав, які конкретно діяння позивача вчинено умисно чи через грубу недбалість, що становить поведінку, яка порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, у тому числі в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду; інше грубе порушення закону, що підриває суспільну довіру до суду.
ВПР у своєму відзиві на апеляційну скаргу просить залишити без змін рішення суду першої інстанції, посилаючись на його законність і обґрунтованість. 
У судовому засіданні представники позивача та ВРП підтримали відповідно апеляційну скаргу та відзив на неї, надали пояснення, аналогічні наведеним у зазначених документах доводам. 
Дослідивши наведені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, заслухавши представників позивача та відповідача, Велика Палата Верховного Суду переглянула оскаржуване судове рішення і не виявила порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати.
У ході розгляду справи суд установив таке.
Указом Президента України від 13 листопада 2008 року № 1037/2008 ОСОБА_2 призначено на посаду судді Печерського районного суду міста Києва строком на п`ять років.
Указом Президента України від 11 січня 2012 року № 7/2012 її переведено на посаду судді Обухівського районного суду Київської області.
Постановою Верховної Ради України від 5 вересня 2013 року № 446-VII ОСОБА_2 обрано на посаду судді Обухівського районного суду Київської області безстроково.
1 липня 2014 року до Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів загальної юрисдикції надійшла заява ОСОБА_5 від 16 червня 2014 року (вхідний реєстраційний № В-1871/0/7-14 від 1 липня 2014 року) про проведення перевірки стосовно судді Обухівського районного суду Київської області ОСОБА_2. відповідно до пункту 4 частини першої статті 3 Закону № 1188-VІІ.
Рішенням Другої Дисциплінарної палати ВРП від 23 жовтня 2017 року № 3378/2дп/15-17 суддю Обухівського районного суду Київської області ОСОБА_2 . притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до неї дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення з посади судді. Вказане рішення було оскаржено ОСОБА_2 до ВРП.
Рішенням ВРП від 21 грудня 2017 року № 4232/0/15-17 рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 23 жовтня 2017 року № 3378/2дп/15-17 про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності залишено без змін.
Залишаючи без змін рішення свого дисциплінарного органу, ВРП погодилася з його висновками про те, що встановлені під час розгляду дисциплінарної справи порушення судді ОСОБА_2. підпадають під поняття порушення присяги, визначене законодавством, чинним як на час прийняття постанови від 10 січня 2014 року у справі № 372/41/14-п про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за статтею 122^2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, так і на час розгляду дисциплінарної справи.
Мотиви, з яких виходила Друга Дисциплінарна палата, зазначаючи про порушення норм процесуального законодавства, стосуються не законності чи обґрунтованості судового рішення, а оцінки дій ОСОБА_2 як судді та висновку про невиконання покладених на неї Конституцією України обов`язків, що не виходить за межі повноважень дисциплінарного органу.
Це рішення ВРП було предметом судового розгляду, за результатами якого Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову від 14 червня 2018 року (справа № 11-63сап18), якою скаргу ОСОБА_2 залишила без задоволення, а рішення ВРП від 21 грудня 2017 року № 4232/0/15-17 - без змін.
На підставі подання Другої Дисциплінарної палати ВРП 25 січня 2018 року ВРП ухвалила кадрове рішенняпро звільнення ОСОБА_2 з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
Підставою для такого рішення стало рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 23 жовтня 2017 року № 3378/2дп/15-17, залишене без змін рішенням ВРП від 21 грудня 2017 року № 4232/0/15-17, відповідно до яких позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення з посади.
Оскаржуване рішення вмотивовано наявністю зазначених вище рішень, а також тим, що дисциплінарне провадження щодо судді ОСОБА_2. здійснено згідно з передбаченою чинним законодавством України процедурою. ВРП дійшла висновку, що рішення про притягнення судді ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності ухвалено Другою Дисциплінарною палатою ВРП у межах визначених законом повноважень. 
Позивач, вважаючи оскаржуване рішення протиправним, звернувся з відповідним позовом до суду.
Надаючи оцінку викладеним у скарзі та відзиві на неї доводам учасників справи, Велика Палата Верховного Суду керується таким.
Підстави та порядок притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності визначено Конституцією України, Законом України від 2 червня 2016 року 
№ 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) та Законом № 1798-VIII.
Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції Українипідставою для звільнення судді є вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.
Статтею 108 Закону № 1402-VIII установлено, що дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати ВРП у порядку, визначеному Законом 
№ 1798-VIII, з урахуванням вимог цього Закону.
Зокрема, відповідно до пункту 6 частини першої та пункту 1 частини восьмої статті 109 Закону № 1402-VIII одним із видів дисциплінарного стягнення, який може бути застосований до судді, є подання про звільнення судді з посади, який застосовується у разі вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубого чи систематичного нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді. 
Статтею 112 Закону № 1402-VIII визначено, що суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України.
Конституцією України встановлено, що відповідно до закону в системі правосуддя утворюються органи та установи для забезпечення, зокрема, розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів і прокурорів (частина десята статті 131).
Так, держава гарантує контроль за належним виконанням суддями своїх професійних обов`язків шляхом створення єдиного органу - ВРП, який приймає рішення за наслідком розгляду дисциплінарних скарг щодо суддів. 
Відповідно до частини третьої статті 56 Закону № 1798-VIII питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3, 6 частини шостої статті 126 Конституції України, ВРП розглядає на підставі подання Дисциплінарної палати про звільнення судді.
Приписами частини другої статті 57 Закону № 1798-VIII передбачено, що рішення ВРП про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:
1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;
2) рішення не підписано будь-ким із складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні;
3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) навіть у разі, коли судовий орган, що виносить рішення у спорах щодо «прав та обов`язків цивільного характеру», у певному відношенні не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), порушення Конвенції не констатується за умови, якщо провадження у вищезазначеному органі «згодом є предметом контролю, здійснюваного судовим органом, що має повну юрисдикцію та насправді забезпечує гарантії пункту 1 статті 6 Конвенції». У рамках скарги за статтею 6 Конвенції для того, щоб визначити, чи мав суд другої інстанції «повну юрисдикцію» або чи забезпечував «достатність перегляду» для виправлення відсутності незалежності в суді першої інстанції, необхідно врахувати такі фактори, як предмет оскаржуваного рішення, спосіб, в який було винесено рішення, та зміст спору, включаючи бажані та дійсні підстави для оскарження (пункт 123 рішення ЄСПЛ від 9 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України»).
Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року 
№ 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Ураховуючи висновки ЄСПЛ та положення Конвенції, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне перевірити оскаржуване рішення ВРП, у тому числі на предмет його відповідності вимогам частини другої статті 57 Закону № 1798-VIII.
ВРП складається з двадцяти одного члена. Її засідання у пленарному складі є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість від складу ВРП або Дисциплінарної палати відповідно(частина перша статті 5, частина друга статті 30 Закону № 1798-VIII).
Як убачається з витягу з протоколу № 3 засідання ВРП від 25 січня 2018 року, у засіданні ВРП брали участь 17 її членів, тобто більшість від її складу; «за» звільнення позивача проголосувало 17 членів ВРП, проти - «0», не брали участі у голосуванні - «0». Наявна в матеріалах справи копія оскаржуваного рішення ВРП свідчить про те, що воно підписане всіма членами ВРП, які брали участь в його ухваленні. Отже, спірне рішення ухвалено повноважним складом ВРП та підписано всіма її членами, які брали участь в його ухваленні, що відповідає вимогам частини другої статті 57 Закону № 1798-VIII.
Велика Палата Верховного Суду погоджується й з доводами суду першої інстанції, що оскаржуване рішення є вмотивованим та містить конкретну підставу звільнення позивача, визначену законом.
Зокрема, Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду правильно встановлено, що підставою для звільнення ОСОБА_2 з посади судді стало рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 23 жовтня 2017 року № 3378/2дп/15-17, яке залишене без змін рішенням ВРП від 21 грудня 2017 року № 4232/0/15-17, про притягнення  ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності шляхом застосування дисциплінарного стягнення у виді внесення подання ВРП про звільнення її з посади судді.
Крім того, зазначене рішення дисциплінарного органу ВРП було предметом судового розгляду в порядку, визначеному частиною сьомою статті 266 КАС, і Велика Палата Верховного Суду постановою від 14 червня 2018 року у задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовила (справа № 11-63сап18). Рішення суду мотивовано тим, що підставою дисциплінарної відповідальності судді стали істотні порушення норм процесуального законодавства, які свідчать про наявність в діях судді ознак грубого нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді, а також порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів. Встановлені обставини свідчать про порушення присяги. Також Велика Палата Верховного Суду у цій постанові зазначила, що ВРП, ухвалюючи оскаржуване рішення, діяла у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом                № 1798-VІІІ, з дотриманням балансу порядку визначення дисциплінарного стягнення, і таке рішення містить обґрунтовані мотиви, з яких відповідач дійшов правильного висновку про необхідність застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення її з посади, а тому правових підстав для задоволення її скарги немає.
З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду погоджується з твердженням суду першої інстанції про безпідставність доводів ОСОБА_2 щодо відсутності в рішеннях ВРП та її дисциплінарного органу мотивів для застосування до неї такого дисциплінарного стягнення, як подання про звільнення з посади судді.
Таким чином, рішення ВРП про звільнення ОСОБА_2 з посади судді прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством, підстав для скасування вказаного рішення відповідно до частини другої статті 57 Закону № 1798-VIII немає.
Стосовно сумніву представника позивача у безсторонності суддів Великої Палати Верховного Суду, які, на думку ОСОБА_8 , вже встановили правомірність оскаржуваного рішення у постанові від 14 червня 2018 року                                       (справа № 11-63сап18), Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на таке.
У справі № 11-63сап18 Велика Палата Верховного Суду оцінювала доводи скарги ОСОБА_2 на рішення ВРП від 21 грудня 2017 року № 4232/0/15-17 про залишення без змін рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 23 жовтня 2017 року № 3378/2дп/15-17.
У постанові Великої Палати Верховного суду у справі № 11-63сап18 висновків щодо законності оскаржуваного рішення немає, а надана оцінка висновкам ВРП щодо встановлення ознак порушення присяги у діях судді Степанової О . С.
Не свідчать про незаконність оскаржуваного рішення ВРП й доводи щодо безпідставності застосування при вирішенні дисциплінарної справи Закону № 1188-VІІ, який, на думку скаржника, суперечить Конституції України, оскільки в установленому нею порядку зазначений Закон не визнаний неконституційним. Крім того, питання конституційності законів знаходиться поза межами юрисдикції суду, який розглядає цю справу.
З огляду на зазначене вище Велика Палата Верховного Суду не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, правові висновки Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду скаржником не спростовані.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315, частини першої статті 316 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 250, 266, 292, 310, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
П О С Т А Н О В И Л А:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
2. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 5 листопада 2018 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. С. Князєв
Суддя-доповідач | | О. Б. Прокопенко |
Судді:                                        Н. О. Антонюк | Н. П. Лященко |
В. В. Британчук | Л. І. Рогач |
С. В. Бакуліна | І. В. |
Саприкіна         Д. А . Гудима | О .  М. Ситнік |
О. Р. Кібенко | В. Ю. Уркевич |
Л. М. Лобойко | О. Г. Яновська |