Постанова
Іменем України
 
20 березня 2019 року
м. Київ
 
справа № 456/232/15-ц
провадження № 61-19056св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І., 
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Універсальна»,
відповідач - ОСОБА_1,
третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Бетоль»,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Універсальна» на рішення апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Левика Я. А., Шеремети Н. О.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Універсальна» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Універсальна») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Бетоль» (далі - ТОВ «Бетоль»), про стягнення заборгованості, у якому просило суд стягнути з відповідача суму заборгованості за договором фінансового лізингу № 105/1007/28-Б від 29 жовтня 2007 року у розмірі 1 131 723,58 грн, з яких: 472 445 грн - сума несплачених лізингових платежів, 358 299,62 грн - пеня за прострочення слати лізингових платежів, 98 000,96 грн - інфляційних нарахувань, 202 978,00 грн - 3 % річних від простроченої суми та судові витрати по справі.
Позов мотивовано тим, що 29 жовтня 2007 року між ТОВ «Лізингова компанія «Універсальна» (як кредитором) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (як поручителем) було укладено Договір поруки № 02/10/07-Б, відповідно до якого відповідач поручився перед позивачем за виконання ТОВ «Бетоль» зобов'язань згаданого ТОВ, що витікають з Договору фінансового лізингу № 105/1007/28-Б від 29 жовтня 2007 року, укладеного між позивачем та ТОВ «Бетоль». Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців ОСОБА_1 23 вересня 2014 року припинив свою підприємницьку діяльність, а тому з цього часу він у спірних правовідносинах виступає як фізична особа. Відповідно до рішення Господарського суду Львівської області від 27 березня 2013 року по справі № 5015/2466/12 (з урахуванням постанови Вищого господарського суду України від 11 вересня 2014 року) заборгованість ТОВ «Бетоль» перед позивачем по договору лізингу підтверджена у розмірі 2 692 760,00 грн, в тому числі: 2 033 483,00 грн лізингових платежів; 358 299,62 грн пені; 98 000,96 грн інфляційних; 202 978,02 грн 3 % річних. Відповідно до п. 2 Договору поруки розмір відповідальності відповідача становить не більше 1 500 000 грн.
З моменту укладення Договору поруки відповідач здійснив ряд оплат на виконання Договору поруки на загальну суму 90 000,00 грн. 15 червня 2012 року позивач у встановленому законом порядку пред'явив до відповідача, що на той час був зареєстрований суб'єктом підприємницької діяльності, позовну вимогу шляхом подання позовної заяви до Господарського суду Львівської області. В силу вказаних дій позивача порука відповідача не припинилась. Основним зобов'язанням по Договору поруки є всі зобов'язання ТОВ «Бетоль», що витікають з Договору лізингу (п.1 Договору поруки). Договором лізингу передбачено, крім оплати лізингових платежів, оплату пені за прострочення сплати лізингових платежів, а нормами статті 625 ЦК України передбачено відповідальність за порушення грошового зобов'язання у вигляді 3 % річних та інфляційних нарахувань. Сума основного зобов'язання, строк виконання котрого настав за шість місяців до моменту пред'явлення позову, тобто - за період з 15 грудня 2011 року по 15 червня 2012 року, становить 1 131 723,58 грн і складається з: 472 445,00 грн - лізингових платежів № 43, № 44, № 45, № 46, № 47, № 48; 358 299,62 грн пені підтвердженої судом; 98 000,96 грн інфляційних нарахувань; 202 978,00 грн З % річних від простроченої суми. Станом на 08 січня 2015 року заборгованість по Договору лізингу, підтверджена рішенням Господарського суду Львівської області від 27 березня 2013 року, а ні основним боржником (ТОВ «Бетоль»), а ні відповідачем не погашена. Відповідач, підписавши Договір поруки № 02/10/07-Б від 29 жовтня 2007 року, взяв на себе зобов'язання солідарно з ТОВ «Бетоль» погашати заборгованість по Договору лізингу, однак в порушення вимог статті 526 ЦК України взятих на себе зобов'язань не виконує.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 березня 2015 року позовні вимоги ТОВ «Лізингова компанія «Універсальна» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Лізингова компанія «Універсальна» суму заборгованості за договором фінансового лізингу № 105/1007/28-Б від 29 жовтня 2007 року у розмірі 1 131 723,58 грн, з яких: 472 445,00 грн - сума несплачених лізингових платежів. 358 299,62 грн - пеня за прострочення слати лізингових платежів, 98 000,96 грн - інфляційних нарахувань, 202 978,00 грн - 3 % річних від простроченої суми. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не пропустив встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України шести місячний строк для звернення з вимогою до поручителя, оскільки 15 червня 2012 року подав до Господарського суду Львівської області позовну вимогу до відповідача (як суб'єкта підприємницької діяльності), а тому відсутні підстави вважати, що позивачем пропущено строк для звернення з позовною вимогою до відповідача.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Рішенням апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позовних вимог  ТОВ «Лізингова компанія «Універсальна» відмовлено.
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач (як кредитор) вправі був пред'явити вимогу до відповідача (як поручителя) в межах строку дії поруки, в даному випадку - протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання (16 червня 2012 року), тобто до 16 грудня 2012 року. Позов до поручителя (відповідача) було подано лише 16 січня 2015 року.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «Лізингова компанія «Універсальна», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2016 року та залишити в силі рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 березня 2015 року.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну 456/232/15-ц із Стрийського міськрайонного суду Львівської області.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
19 квітня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що ТОВ «Лізингова компанія «Універсальна» звернувся до суду 09 січня 2015 року, тобто в межах 6 місяців з моменту встановлення остаточного розміру заборгованості ТОВ «Бетоль», згідно постанови Вищого господарського суду України від 11 вересня 2014 року та в межах 6 місяців з моменту виникнення необхідності та можливості захисту порушеного інтересу позивача.
Судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема частини четвертої статті 559 ЦК України, а тому договір поруки не є припиненим щодо зобов'язань по договору лізингу. 
Заперечення на касаційну скаргу 
У квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_1 було подано заперечення на касаційну скаргу, в якому просить рішення апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2016 року залишити без змін. 
Заперечення мотивовано тим, що позивач в позові проігнорував скорочення суми основного боргу за наслідком прийнятої постанови ВГСУ від 11 вересня 2014 року в справі № 5015/2466/12, в забезпечення якого було укладено договір поруки від 29 жовтня 2007 року, пред'явивши до відповідача суму стягнення, яка значно перевищує обмежений обсяг відповідальності як поручителя, встановлений за умовами пункту 4.3 названого договору поруки в межах 1/3 непогашеної суми простроченої заборгованості, якщо заборгованість боржника (ТОВ «Бетоль») не буде погашена за рахунок продажу предмету лізингу.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
29 жовтня 2007 року між позивачем та ТОВ «Бетоль» було укладено Договір фінансового лізингу і в цей же день між позивачем (як кредитором) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (як поручителем) було укладено Договір поруки, відповідно до якого відповідач поручився перед позивачем за виконання ТОВ «Бетоль» зобов'язань останнього, що витікають зі згаданого Договору фінансового лізингу від 29 жовтня 2007 року.
У зв'язку з порушенням ТОВ «Бетоль» графіку лізингових платежів, ТОВ «Лізингова компанія «Універсальна» 30 травня 2012 року направило претензію-вимогу № 419 про сплату ТОВ «Бетоль» прострочених лізингових платежів до 15 червня 2012 року та зазначило про відмову з 16 червня 2012 року від Договору фінансового лізингу від 29 жовтня 2007 року, з 16 червня 2012 року вказаний договір вважається припиненим, а предмет лізингу підлягає поверненню.
У подальшому рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 31 липня 2012 року задоволено позов ТОВ «Лізингова компанія «Універсальна» та зобов'язано ТОВ «Бетоль» повернути ТОВ «Лізингова компанія «Універсальна» предмет лізингу, який (предмет лізингу) 06 грудня 2012 року було вилучено та продано позивачем по договору купівлі-продажу від 06 грудня 2012 року ТОВ «Верта-ІФ».
15 червня 2012 року ТОВ «Лізингова компанія «Універсальна» звернулося до Господарсько суду Львівської області з позовом до ТОВ «Бетоль» та поручителів (зокрема - до СПД-ФО ОСОБА_4 і до СПД-ФО ОСОБА_1) про солідарне стягнення з останніх заборгованості сумі 4 872 037,22 грн прострочених лізингових платежів, а також санкцій та нарахування разом - в сумі 6 204 815,65 грн.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 27 березня 2013 року вище згаданий позов ТОВ «Лізингова компанія «Універсальна» частково задоволено та стягнуто солідарно з ТОВ «Бетоль» та ТОВ «Торговий дім «Бетоль» на користь ТОВ «Лізингова компанія «Універсальна» 2 033 483,06 грн. В задоволенні решти позовних вимог (в тому числі - і до СПД-ФО ОСОБА_4 і до СПД-ФО ОСОБА_1) відмовлено.
Постановою Вищого господарського суду України від 11 вересня 2014 року вище згадані рішення Господарського суду Львівської області від 27 березня 2013 року в частині (зокрема вирішення позовних вимог до СПД-ФО ОСОБА_1 залишено без змін.
Відмовляючи в частині вимог до СПД-ФО ОСОБА_4 і до СПД-ФО ОСОБА_1 про солідарне стягнення боргу господарські суди зазначили, що вимога про солідарне стягнення вказаних поручителів не відповідає змісту частини третьої статті 554 ЦК України, оскільки такі поручителі не несуть солідарної відповідальності в силу відсутності їх спільної поруки.
Позивачем Договір фінансового лізингу від 29 жовтня 2007 року було припинено в односторонньому порядку з 16 червня 2012 року: ця обставина встановлена рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31 липня 2012 року, що набрало законної сили.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.
Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення. 
Відмовляючи в частині вимог до СПД-ФО ОСОБА_4 і до СПД-ФО ОСОБА_1 про солідарне стягнення боргу господарські суди зазначили, що вимога про солідарне стягнення вказаних поручителів не відповідає змісту частини третьої статті 554 ЦК України, оскільки такі поручителі не несуть солідарної відповідальності в силу відсутності їх спільної поруки.
Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року по справі № 6-53цс14 застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучень «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, як умови чинності поруки, слід розуміти як пред'явлення кредитором встановленому законом порядку (статті 61, 64 Господарського процесуального кодекс України, стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-які іншої вимоги до поручителя.
Встановлено, що позивачем Договір фінансового лізингу від 29 жовтня 2007 року було припинено в односторонньому порядку з 16 червня 2012 року: ця обставина встановлена рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31 липня 2012 року, що набрало законної сили, і в силу частини третьої статті 61 ЦПК України, доказуванню не підлягає.
Позивач (як кредитор) вправі був пред'явити вимогу до відповідача (як поручителя) в межах строку дії поруки, в даному випадку - протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання (16 червня 2012 року), тобто до 16 грудня 2012 року.
Зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі - шляхом застосування судових заходів захист свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор (позивач) вчиняти не може, оскільки строк поруки не є строком для захисту порушеного права, а строком існування самого зобов'язання поруки, а відтак, і право кредитора (позивача), і обов'язок поручителя (відповідача) по йог закінченні припиняються.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем (кредитором) даний позов до поручителя (відповідача) до суду було подано після 16 грудня 2012 року, а саме - лише 16 січня 2015 року. 
Отже, висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, встановленим згідно з вимогами процесуального закону, а також узгоджуються із нормами матеріального права, які судом правильно застосовано. 
Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскільки апеляційним судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.
Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Універсальна» залишити без задоволення.
Рішення апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2016 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. І. Крат
Судді: | Н. О. Антоненко   В. І. Журавель
| В. М. Коротун
| В. П. Курило