Постанова
Іменем України
27 березня 2019 року 
 
м. Київ
справа № 761/13815/15-ц
провадження № 61-4319св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,              Ступак О. В.,
учасники справи:
 
позивач -  ОСОБА_3,
 
відповідач - Київська міська клінічна офтальмологічна лікарня «Центр мікрохірургії ока», 
 
треті особи, які не заявляюсь самостійних вимог щодо предмета спору: первинна профспілкова організація Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока», ОСОБА_4,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду  м. Києва від 17 травня 2016 року у складі судді Макаренко І. О. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Іванченка М. М., Рубан С. М., Желепи О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2015 року ОСОБА_3звернулася до суду із позовом до Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» (далі - КМКОЛ «ЦМХО»), треті особі, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: первинна профспілкова організація Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока»,               ОСОБА_4, про визнання незаконним наказу про звільнення та його скасування, поновлення на роботі, визнання факту дискримінації, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 працювала у КМКОЛ «ЦМХО» з 1995 року. 01 серпня 2014 року позивача попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України із закінченням двох місяців з дати попередження та запропоновано посаду лікаря офтальмолога офтальмологічного відділення № 2. 
03 жовтня 2014 року ОСОБА_3 звільнено із займаної посади у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок змін істотних умов праці, відповідно до пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України. 
Попередження про наступне звільнення здійснено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, а звільнено позивача на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України, тому застосування відповідачем такої підстави для звільнення у наказі є незаконним, оскільки про зміну істотних умов праці позивача не повідомлено. У попередженні запропоновано їй переведення на вакантну посаду, а саме посаду лікаря офтальмолога відділення № 2. Однак згідно з новим штатним розписом у КМКОЛ «ЦМХО» є вільними більше дев'яти посад завідувачів відділень, які позивачу не запропоновано. 
Позивача звільнено без згоди профспілкового комітету первинної профспілкової організації КМКОЛ «ЦМХО» та вільної профспілки медичних працівників України, чим порушено положення статті 252 КЗпП України, тому її звільнення є незаконним та свідчить про дискримінацію за ознакою участі у первинній профспілковій організації КМКОЛ «ЦМХО».
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 травня                     2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від                27 жовтня   2016 року, в позові відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову в позові суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що судами встановлено порушення трудових прав позивача, однак пропущено строк звернення до суду за захистом порушенного права, а доводи позивача про пропуск нею місячного строку для звернення до суду з поважних причин, зокрема внаслідок депресивного стану, не є поважними причинами.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
16 січня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3
У березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення КМКОЛ «ЦМХО» на касаційну скаргу ОСОБА_3
17 травня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду. 
У січні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Аргументи учасників  справи 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не вказали мотиви неприйняття довідки психіатра ОСОБА_5 від 22 жовтня 2014 року, як доказу депресивного розладу здоров'я позивача внаслідок незаконного її звільнення, що свідчить про поважні причини несвоєчасного звернення ОСОБА_3 до суду за захистом свого порушеного права.
Позивач підтвердила вимушеність прийняття нею антидепресантів з метою лікування депресивного розладу за рекомендацією лікаря ОСОБА_5 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено незаконне звільнення позивача, що визнано відповідачем у письмових поясненнях, тому безпідставно відмовлено в позові через пропуск строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України. 
Європейський суд з прав людини наголошує, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя має бути не лише фактичним, а й реальним (справа «Жоффр де ля Прадель проти Франції»  від 16 грудня 1992 року).
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини               (далі - ЄСПЛ) розгляд правил, що регулюють формальні кроки доступу до суду та їх застосування не повинно перешкоджати використанню особою наявних у національному законодавстві засобів правового захисту та відновлення своїх порушених прав.  
Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу
Заперечення КМКОЛ «ЦМХО»на касаційну скаргу ОСОБА_3 мотивовано тим, що позивачем не надано до суду належного та допустимого доказу встановлення такого діагнозу як депресивний розлад, зокрема, відповідних медичних довідок та висновків.
Позивач з 14 червня 2013 року працює лікарем-консультантом на                    0,25 ставки у «Броварський центр мікрохірургії ока» за сумісництвом.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 1995 року ОСОБА_3 перебувала у трудових відносинах з КМКОЛ «ЦМХО» та з               01 квітня 2008 року займала посаду завідувача відділення офтальмології та реконструктивно-пластичної хірургії, що підтверджено відповідними записами у її трудовій книжці (а. с. 18-22).
01 серпня 2014 року на виконання наказу Департаменту охорони здоров'я виконавчого органу Київської міської ради від 04 липня 2014 року № 352 та наказу КМКОЛ «ЦМХО»від 21 липня 2014 року № 91 ОСОБА_3 отримала попередження про майбутнє звільнення із займаної посади за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України із закінченням двох місяців з дати попередження у разі відмови від запропонованої їй посади лікаря офтальмолога офтальмологічного відділення № 2 (а. с. 32).
Відповідно до протоколу від 10 вересня 2014 року № 40 профспілковим комітетом профспілкового комітету первинної профспілкової організаціїКМКОЛ «ЦМХО» не надано згоду на звільнення позивача (а. с. 33-34).
Наказом від 03 жовтня 2014 року № 111 ОСОБА_3 звільнено з посади завідувача відділення офтальмології та реконструктивно-пластичної хірургії у зв'язку з відмовою від продовження роботи через зміну істотних умов праці відповідно до пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України                  (а. с. 35).
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Передбачені у положеннях статей 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.
Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Разом з тим, зазначена норма не передбачає переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначатися у кожному випадку, залежно від конкретних обставин.
Верховний Суд зауважує, що як поважні причини пропущення строку, встановленого у частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об'єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено порушення відповідачем прав позивача, проте в позові відмовлено через пропуск строку звернення до суду: ОСОБА_3 звільнено із займаної посади               03 жовтня 2014 року, а з позовом до суду вона звернулася 15 травня                2015 року.
У разі пропуску передбачених статтею 233 КЗпП України строків звернення до суду про вирішення трудового спору суд з'ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін. За необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. 
У випадку пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав.
Суди першої та апеляційної інстанції встановили, що згідно з довідкою від 24 жовтня 2014 року лікарем ОСОБА_5 проведено огляд ОСОБА_3 та виявлено ознаки захворювання пролонгованої депресивної реакції та рекомендовано лікування в умовах стаціонару та медичні препарати. Лікарем не поставлено остаточний діагноз, а довідка не містить посилань на причину, яка зумовила таке захворювання. Інших доказів на підтвердження вказаного захворювання  позивач не надала.
Судами першої та апеляційної інстанцій також встановлено, що позивач з  14 червня 2013 року працює лікарем-консультантом на 0,25 ставки «Броварського центру мікрохірургії ока» за сумісництвом. 
Суди першої та апеляційної інстанцій надали оцінку цьому доказу в сукупності з іншими доказами з урахуванням установлених обставин справи.
Суд першої інстанції надав належну оцінку доводам позивача про пропуск нею строку звернення до суду з поважних причин. Суд взяв до уваги і пояснення у судовому засіданні позивача ОСОБА_3, яка повідомила, що в період з 03 жовтня 2014 року по травень 2015 року на лікарняному не перебувала, продовжувала працювати в Броварському центрі мікрохірургії ока, проводячі дрібні амбулаторні операції, що підтверджується письмовими відповідями Броварської центральної районної лікарні.  
Суд першої інстанції також виходив з того, що позивач не надала доказів на підтвердження її аргументів про оформлення довіреності на юриста з метою оскарження наказу про звільнення до суду. 
З огляду на встановлені судами фактичні обставини справи, Верховний Суд погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій, що доводи позивача про неможливість своєчасного звернення з позовом до суду у зв'язку з хворобою є необґрунтованими, позивач не довела, що вказана нею хвороба тривала протягом семи місяців з дня звільнення та зумовила неможливість її звернення з позовом до суду про поновлення її на роботі.
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що відмова в позові з підстав пропуску строку порушує її право на судовий захист з огляду на встановлення судом порушення відповідачем її прав, з огляду на таке.
Відповідно до частин першої та другої статті 3 ЦПК України 2004 року правом на звернення до суду за захистом наділена особа  в разі порушення,  невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.
Суди встановили порушення прав позивача. Водночас встановивши пропуск строку звернення до суду (стаття 233 КЗпП України) 
Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної  причини, суди у рішенні виклали мотиви та зазначили про відмову в позові з цих підстав. 
Отже, ОСОБА_6 скористалася правом на звернення до суду, участі у судових засіданнях, наданням доказів та доведення суду  своїх доводів та вимог.
Доводи касаційної скарги про занадто формальне ставлення судів першої та апеляційної інстанцій до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя має бути не лише фактичним, а й реальним, про що зазначав ЄСПЛ, є необґрунтованими, оскільки ЄСПЛ водночас також наголошує, що згідно з його практикою при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (справи «Волчлі проти Франції» від 26 липня 2007 року, «ТОВ «Фріда» проти України» від 08 грудня 2016 року).
Доводи касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою розгляд правил, що регулюють формальні кроки доступу до суду та їх застосування не повинно перешкоджати використанню особою наявних у національному законодавстві засобів правового захисту та відновлення своїх порушених прав, є необґрунтованими з огляду на таке.  
Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об'єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.  
Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із такого: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим;                             2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об'єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку;                  5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
Верховний Суд зауважує, що право на доступ до суду не є абсолютним і може бути обмежено рішеннями суду (справа «Голдер проти Об'єднаного Королівства» від 21 лютого 1975 року, справа «Станєв проти Болгарії» від  17 січня 2012 року).
Судами належним чином встановлено обставини справи, надано належну оцінку пропуску строку звернення позивачем до суду та викладено у судових рішеннях відповідні мотиви. 
З огляду на зазначене, суди першої та апеляційної інстанцій з урахуванням встановлених у справі обставин справи дійшли обгрунтованого висновку про відмову в позові внаслідок пропуску позивачем строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, пропущеного без поважних причин.  
Згідно зі статтею 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати обставини та надавати оцінку доказам у справі, а порушення норм матеріального права та процесуального права, які є підставою для скасування судових рішень не встановлено.  
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду  м. Києва від 17 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 жовтня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                               В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                                            В. О. Кузнєцов  
                                                                                                            А.С. Олійник
                                                                                                            С.О. Погрібний
                                                                                                            О.В. Ступак