ПОСТАНОВА
Іменем України

28 лютого 2019 року 
м. Київ
справа №2а-12/12
адміністративне провадження №К/9901/10887/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),
суддів: Анцупової Т.О.,  Мороз Л.Л., 
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Токмацького районного суду Запорізької області від 06 лютого 2012 року (суддя Курдюков В.М.) та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2013 року (головуючий суддя Проценко О.А., судді: Туркіна Л.П., Шлай А.В.) у справі №2а-12/12 за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Токмацької міської ради Запорізької області про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов'язання вчинити певні дії ,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2012 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся  до суду з позовом до виконавчого комітету Токмацької міської ради Запорізької області (далі по тексту - відповідач), в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача у першочерговому забезпеченні позивача жилою площею, у межах відповідної норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України та Федерацією професійних спілок України, у розумно скорочений термін; зобов'язати відповідача першочергово забезпечити позивача жилою площею, у межах відповідної норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України та Федерацією професійних спілок України, у розумно скорочений термін.

Вимоги адміністративного позову мотивовано тим, що позивач з 31 березня 1988 року перебував на квартирному обліку на ВАТ «Південдизельмаш». З 27 квітня 2000 року вказаний квартирний облік передано відповідачу і з цієї дати позивач перебуває на обліку як такий, що потребує поліпшення житлових умов на пільговій черзі, як учасник бойових дій, згідно положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У листопаді 2011 року позивач звернувся до відповідача із вимогою щодо вирішення його квартирного питання, але у наданій йому відповіді не вказано терміни вирішення його квартирного питання.

Постановою Токмацького районного суду Запорізької області від 06 лютого 2012 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2013 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили, що позивач є учасником бойових дій. 

14 квітня 2000 року позивач звернувся до відповідача із заявою про взяття його на квартирний облік.

Згідно рішення виконкому від 27 квітня 2000 року № 103 ОСОБА_1 перебуває на черзі квартирного обліку для отримання житла при виконавчому комітеті Токмацької міської ради на загальній черзі за № 734 від 24 квітня 2000 року та в списках квартирного обліку для отримання житла в першу чергу за № 222 від 24 квітня 2000 року, а також у списках квартирного обліку безквартирних учасників бойових дій в Афганістані та воєнних конфліктах у зарубіжних країнах за № 6.

14 листопада 2011 року позивач звернувся до відповідача із вимогою щодо вирішення його квартирного питання, відповідно до вимог чинного законодавства. 

Листом від 06 грудня 2011 року позивачу надана відповідь, що розподіл житла здійснюється згідно черговості. При наявності вільних приміщень та відповідно черги житлові умови будуть поліпшені.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився апеляційний суд, що з урахуванням положень чинного законодавства у відповідача були відсутні правові підстави для постановки позивача на облік раніше, ніж він подав відповідну заяву та документи. Твердження позивача щодо наявності підстав для зарахування часу знаходження на квартирному обліку на ВАТ «Південдизельмаш» є безпідставними та не ґрунтуються на правових нормах. Суди зазначили, що в діях та рішеннях відповідача відсутні ознаки протиправності. 

Не погодившись з рішеннями судів, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що надана відповідачем відповідь не містить конкретного терміну вирішення квартирного питання. Судами не було з'ясовано, з якою періодичністю просувається пільгова квартирна черга, можливий розумний термін часу забезпечення позивача жилою площею, не з'ясовано скільки було видано квартир за останні 12 років, кому саме і чому інша особа на аналогічних пільгових умовах отримала квартиру раніше за позивача, хоча була у черзі пізніше. З огляду на вказане, скаржник вважає, що суди належним чином не з'ясували обставини справи, не сприяли позивачу у захисті його конституційних прав, рішення ухвалені із порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Також позивачем подані пояснення до касаційної скарги, в яких ОСОБА_1 зазначив, що відповідач систематично не дотримується вимог  про порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення житлом воїнів-інтернаціоналістів, вимог щодо просування позивача у пільговій квартирній черзі як учасника бойових дій. При цьому відповідно до статті 45 Житлового кодексу УРСР позивач має право на забезпечення його відповідачем однокімнатною квартирою.

У поданих запереченнях на касаційну скаргу відповідач просив залишити її без задоволення, а судові рішення - без змін, як законні та обґрунтовані. Наголошено на тому, що черговість надання житлових приміщень визначається часом взяття на облік, тому відповідач не може першочергово забезпечити жилою площею саме позивача, оскільки будуть порушені права інших громадян, які перебувають у черзі на отримання житла перед позивачем.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги та заперечень на неї, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Розглядаючи дану справу, суди попередніх інстанцій виходили з того, що цей спір є публічно-правовим, проте не врахували наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень, якщо не зазначено інше) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно із частиною другою статті 4 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС у чинній редакції, якими визначено завдання адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Як установлено матеріалами справи, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом, направленим на поновлення порушеного відповідачем права на отримання житла. Отже, цей позов поданий на поновлення прав позивача у сфері житлових відносин.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 ЦПК (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Оскільки спірні правовідносини пов'язані із захистом порушених житлових прав ОСОБА_1 суд касаційної інстанції дійшов висновку, що цей спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, позаяк у такому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного права, отже, такий спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, а пов'язаний з вирішенням питання щодо права на житло.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права у спірних правовідносинах була викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 806/104/16, від 20 вересня 2018 року у справі №815/2551/15, від 23 січня 2019 року у справі №806/5217/15.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі з обов'язком суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про закриття провадження у цій справі, оскільки спір у ній не є публічно-правовим і не належить до юрисдикції адміністративних судів, а стосується житлових відносин і має вирішуватись судами за правилами ЦПК, а отже, відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України провадження у цій справі слід закрити.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі.

За правилами статті 354 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, установлених, відповідно, статтями 238, 240 КАС. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судові рішення у даній справі підлягають скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Керуючись статтями 343, 349, 354, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Токмацького районного суду Запорізької області від 06 лютого 2012 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2013 року у справі №2а-12/12 скасувати.

Провадження у справі №2а-12/12 закрити.

Роз'яснити позивачу право на звернення з цим позовом до суду в порядку цивільного судочинства.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон
Т.О. Анцупова 
 Л.Л. Мороз ,
Судді Верховного Суду