ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року 
м. Київ
Справа №  910/6407/18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Катеринчук Л.Й. - головуючий, Пєсков В.Г., Погребняк В.Я. 
за участі секретаря судового засідання Лавринчук О.Ю.
учасники справи:
позивач - фізична особа-підприємець Полонський Дмитро Вікторович,
відповідач - Державне підприємство "Державний проектний інститут "Діпроверф", 
представник - адвокат Кравченко С.В. (довіреність №2 від 02.01.2019)
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Міністерство економічного розвитку і торгівлі України 
представник - Кандиба М.В. (довіреність №2431-05/17 від 21.11.2018)
розглянув касаційні скарги Державного підприємства "Державний проектний інститут "Діпроверф" та Міністерства економічного розвитку і торгівлі України 
на постанову Північного апеляційного господарського суду
від 26.12.2018
у складі колегії суддів: Верховець А.А. (головуючий), Доманська М.Л., Остапенко О.М.
у справі №910/6407/18 
за позовом фізичної особи-підприємця Полонського Дмитра Вікторовича
до Державного підприємства "Державний проектний інститут "Діпроверф"
про стягнення 193 975, 89 грн.  
в межах справи №910/3407/13
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Факро Орбіта"
про банкрутство Державного підприємства "Державний проектний інститут "Діпроверф" 
ПРОЦЕДУРА КАСАЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ У ВЕРХОВНОМУ СУДІ
1. 18.01.2019 через Північний апеляційний господарський Міністерство економічного розвитку і торгівлі України звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою №2431-05/15 від 17.01.2019 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2018 у справі №910/6407/18 в порядку статей 286, 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та клопотало про поновлення строку на касаційне оскарження. 
2. 24.01.2019 Державне підприємство "Державний проектний інститут "Діпроверф" звернулося безпосередньо до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою від 23.01.2019 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2018 у справі №910/6407/18 в порядку статей 286-289 ГПК України та клопотало про поновлення строку на касаційне оскарження.
3. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №910/6407/18 визначено колегію суддів Верховного Суду у складі: головуючий суддя - Катеринчук Л.Й., суддя - Пєсков В.Г., суддя - Погребняк В.Я., що підтверджується протоколами автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.01.2019 та передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 29.01.2019. 
4. Ухвалою Верховного Суду від 04.02.2019 поновлено Державному підприємству "Державний проектний інститут "Діпроверф" та Міністерству економічного розвитку і торгівлі України строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справі №910/6407/18 за касаційними скаргами Державного підприємства "Державний проектний інститут "Діпроверф" та Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2018 та призначено їх розгляд на 02.04.2019, який ухвалою Суду від 25.03.2019 відкладено на 09.04.2019.
5. Відзивів на касаційні скарги Державного підприємства "Державний проектний інститут "Діпроверф" та Міністерства економічного розвитку і торгівлі України не надходило.
6. 19.03.2019 до Верховного Суду надійшло клопотання Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про передачу справи №910/6407/18 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
ПРОВАДЖЕННЯ У СУДАХ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Короткий зміст позовних вимог та провадження в суді першої інстанції
7. 21.05.2018 поштовим відправленням фізична особа-підприємець Полонський Дмитро Вікторович (далі - ФОП Полонський Д.В., позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Державний проектний інститут "Діпроверф" (далі - ДП "ДПІ "Діпроверф", відповідач) про стягнення 193 975, 89 грн., з яких 180 000 грн. коштів, сплачених позивачем за договором №0104/2013 про надання консультаційних послуг та резервування нежилого приміщення від 01.04.2013, та 13 975, 89 грн. пені як штрафних санкцій за невиконання господарського зобов'язання, а також покладення на відповідача судових витрат позивача на суму 2 909, 64 грн.; як підставу позову визначено положення статей 526, 549, 550, 551, 610, 612 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статей 193, 231, 232 Господарського кодексу України (далі - ГК України).
8. 24.05.2018 ухвалою Господарський суд міста Києва (суддя Ярмак О.М.) прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі №910/6407/18.
9. 10.07.2018 ухвалою Господарський суд міста Києва залучив до участі у справі №910/6407/18 в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Міністерство економічного розвитку і торгівлі України (далі - Мінекономрозвитку України); продовжено строк підготовчого провадження у справі та відкладено підготовче засідання на 28.08.2018.
10. 28.08.2018 ухвалою Господарський суд міста Києва передав справу №910/6407/18 за позовом ФОП Полонського Д.В. до ДП "ДПІ "Діпроверф" про стягнення заборгованості на суму 193 975, 89 грн. для розгляду в межах справи №910/3704/13 про банкрутство ДП "ДПІ "Діпроверф".
11. 26.09.2018 ухвалою Господарський суд міста Києва (колегія суддів у складі: Яковенко А.В. - головуючий, Ковтун С.А., Удалова О.Г.) прийняв справу №910/6407/18 за позовом ФОП Полонського Д.В. до ДП "ДПІ "Діпроверф" про стягнення 193 975, 89 грн. для розгляду в межах справи №910/3704/13 за заявою ТОВ "Факро Орбіта" до ДП "ДПІ "Діпроверф" про банкрутство, судове засідання призначено на 10.10.2018.
12. 10.10.2018 ухвалою Господарський суд міста Києва закрив провадження у справі №910/6407/18 за позовом ФОП Полонського Д.В. до ДП "ДПІ "Діпроверф" про стягнення 193 975, 89 грн. в межах справи №910/3704/13 за заявою ТОВ "Факро Орбіта" до ДП "ДПІ "Діпроверф" про банкрутство.
12.1. Судом встановлено, що спір у справі №910/6407/18 виник щодо правомірності вимог позивача-замовника про повернення відповідачем-виконавцем сплачених позивачем грошових коштів на суму 180 000 грн. як оплати за договором №0104/2013 про надання консультаційних послуг та резервування нежилого приміщення від 01.04.2013, зобов'язання за яким відповідач не виконав, а також нарахування позивачем 13 975, 89 грн. пені як штрафних санкцій за несвоєчасне виконання відповідачем договірних зобов'язань в період з 31.12.2013 по 31.06.2014.
12.2. Місцевим судом встановлено обставини порушення ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.03.2013 провадження у справі №910/3704/13 про банкрутство ДП "ДПІ "Діпроверф", введення мораторію на задоволення вимог кредиторів та введення процедури розпорядження майном боржника. Отже, в процедурі банкрутства відповідача - ДП "ДПІ "Діпроверф" застосовуються приписи Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство) в редакції з 19.01.2013 (статті 1, 10, 23), що визначають право кредитора на пред'явлення у процедурі ліквідації поточних вимог до боржника, які виникли під час здійснення процедур банкрутства, в разі їх не задоволення боржником до моменту введення ліквідаційної процедури в ході ведення господарської діяльності. 
12.3. Місцевим судом не встановлено обставин визнання ДП "ДПІ "Діпроверф" банкрутом та введення відносно нього ліквідаційної процедури постановою господарського суду у справі про банкрутство №910/3704/13.
13. Приймаючи рішення про закриття провадження у справі №910/6407/18 за позовом ФОП Полонського Д.В. до ДП "ДПІ "Діпроверф" про стягнення 193 975, 89 грн. в межах справи №910/3704/13 про банкрутство ДП "ДПІ "Діпроверф", суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про повернення відповідачем-боржником сплачених позивачем грошових коштів за договором №0104/2013 від 01.04.2013 та застосування до боржника штрафних санкцій у вигляді пені за несвоєчасне виконання договірного зобов'язання, є за своєю правовою природою поточними вимогами позивача, оскільки такі вимоги виникли після порушення 11.03.2013 щодо відповідача справи про банкрутство №910/3704/13. Відтак, в силу частини 8 статті 23 Закону про банкрутство, майновий спір відповідача-боржника з позивачем, що виник на стадії розпорядження майном боржника, підлягає розгляду господарським судом, у провадження якого перебуває справа №910/3704/13 про банкрутство ДП "ДПІ "Діпроверф", в окремому позовному провадженні, а не в межах справи про банкрутство.
14. Місцевий суд зауважив, що при прийнятті оскаржуваної ухвали від 10.10.2018 у справі №910/6407/18 ним враховано висновки Верховного Суду, викладені у Постанові від 20.02.2018 у справі №910/10889/17, щодо визначення підсудності господарським судам справ у спорах з майновими вимогами до боржника.
Провадження в суді апеляційної інстанції та обґрунтування прийнятої ним постанови
15. 02.11.2018 поштовим відправленням позивач подав апеляційну скаргу на ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 у справі №910/6407/18, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу як таку, що її прийнято з порушенням норм процесуального права (статті 231 ГПК України) та неправильним застосуванням норм матеріального права (статей 1, 23 Закону про банкрутство), та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Скаржник доводив, що заявлені у справі №910/6407/18 позовні вимоги про стягнення з відповідача внесеної позивачем оплати за договором №0104/2013 від 01.04.2013 та пені за несвоєчасне виконання договірних зобов'язань є за своєю правовою природою поточними вимогами до відповідача-боржника, які в силу абзацу 4 частини 8 статті 23 Закону про банкрутство мають розглядатися у позовному провадженні господарським судом, у провадженні якого перебуває справа №910/3704/13 про банкрутство відповідача - ДП "ДПІ "Діпроверф". Відтак, за доводами позивача, закривши провадження у справі позовного провадження №910/6407/18, яку було передано ухвалою місцевого суду від 28.08.2018 для розгляду в межах справи №910/3704/13 про банкрутство ДП "ДПІ "Діпроверф", за відсутності підстав для закриття провадження, передбачених статтею 231 ГПК України, перелік яких є вичерпним, суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство №910/3704/13, позбавив позивача - ФОП Полонського Д.В. права на захист його порушених прав у зв'язку з невиконанням ДП "ДПІ "Діпроверф" зобов'язань за договором №0104/2013 від 01.04.2013, так як в силу частини 3 статті 231 ГПК України повторне звернення до суду із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
16. 26.12.2018 постановою Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ФОП Полонського Д.В. задоволено, ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 у справі №910/6407/18 скасовано, матеріали справи №910/6407/18 повернено до Господарського суду міста Києва для розгляду по суті в межах справи №910/3704/13 про банкрутство ДП "ДПІ "Діпроверф".
17. Апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин приписів процесуального закону (статей 12, 231 ГПК України) та законодавства про банкрутство (статей 10, 23 Закону про банкрутство) та не вбачав підстав для закриття провадження у справі №910/6407/18 за позовом ФОП Полонського Д.В. до ДП "ДПІ "Діпроверф" про стягнення 193 975, 89 грн. в межах справи №910/3704/13 про банкрутство відповідача - ДП "ДПІ "Діпроверф".
17.1. Суд апеляційної інстанції, з посиланням на частину 4 статті 10 та частину 8 статті 23 Закону про банкрутство та з огляду на те, що на момент постановлення місцевим судом ухвали від 26.09.2018 про прийняття справи позовного провадження №910/6407/18 для розгляду в межах справи №910/3704/13 про банкрутство відповідача - ДП "ДПІ "Діпроверф" щодо боржника не було прийнято постанови про визнання його банкрутом та введення ліквідаційної процедури, дійшов висновку, що майновий спір між ФОП Полонським Д.В. та ДП "ДПІ "Діпроверф" про стягнення 193 975, 89 грн. за договором №0104/2013 від 01.04.2013 підлягав розгляду Господарським судом міста Києва в окремому позовному провадженні.
17.2. Апеляційний суд зауважив, що справа позовного провадження №910/6407/18 була передана для розгляду в межах справи про банкрутство №910/3704/13 ухвалою місцевого суду від 28.08.2018, постановленою у підготовчому засіданні у справі №910/6407/18, яка набрала законної сили. Відтак, керуючись приписами частини 6 статті 31 ГПК України, що забороняє спори між судами щодо підсудності справ, та зважаючи на вичерпний перелік підстав для закриття провадження у справі згідно з частиною 1 статті 231 ГПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що місцевий господарський суд, який розглядає справу про банкрутство №910/3704/13, помилково закрив провадження у переданій йому на розгляд ухвалою від 28.08.2018 справі №910/6407/18 за позовом ФОП Полонського Д.В. до ДП "ДПІ "Діпроверф" про стягнення 193 975, 89 грн., чим порушив конституційне право позивача на судовий захист, так як повторне звернення до суду з такими позовними вимогами не допускається в силу частини 3 статті 231 ГПК України.
ЗАЯВЛЕНІ У СПРАВІ КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА РЕЗУЛЬТАТ ЇХ РОЗГЛЯДУ
18. 19.03.2019 до Верховного Суду представником Мінекономрозвитку України Кандибою М.В. подано клопотання про передачу справи №910/6407/18 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, обґрунтоване тим, що справа містить виключну правову проблему застосування частини 8 статті 23 Закону про банкрутство щодо порядку розгляду вимог поточних кредиторів до моменту введення ліквідаційної процедури щодо боржника, вирішення якої має значення для розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
18.1. Заявник зазначив, що висновок апеляційного суду у справі №910/6407/18 про необхідність розгляду майнового спору між ФОП Полонським Д.В. та ДП "ДПІ "Діпроверф" про стягнення 193 975, 89 грн., що виник до введення ліквідаційної процедури щодо ДП "ДПІ "Діпроверф", в межах справи №910/3704/13 про банкрутство ДП "ДПІ "Діпроверф", провадження у якій здійснюється на стадії розпорядження майном боржника, не узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 20.02.2018 у справі №910/10889/17 про розгляд спорів з майновими вимогами до боржника, які ґрунтуються на зобов'язаннях, що виникли після порушення справи про банкрутство, в окремому позовному проваджені.
Верховний Суд вважає необґрунтованими такі доводи заявника, оскільки відповідачем (боржником) у справі №910/10889/17 була юридична особа, яка перебувала у процедурі банкрутства, що здійснювалася відповідно до Закону про банкрутство в редакції до 19.01.2013, яка допускала можливість розгляду поточних позовних вимог кредиторів боржника в окремих від банкрутства позовних провадженнях, тоді як справа про банкрутство відповідача №910/3704/13 порушена ухвалою місцевого суду від 11.03.2013 на підставі Закону про банкрутство в редакції з 19.01.2013. Отже, правовідносини у справі №910/10889/17 та у справі №910/3704/13 не є подібними.
18.2. Заявник зауважив, що Верховним Судом здійснювалося касаційне провадження у справі №910/1068/18 за позовом ФОП Полонського Д.В. до ДП "ДПІ "Діпроверф" за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Мінекономрозвитку України про стягнення 833 178, 55 грн., за результатами якого прийнято постанову від 20.02.2019 про відмову у задоволенні касаційних скарг ДП "ДПІ "Діпроверф" та Мінекономрозвитку України та залишено без змін постанову апеляційного суду від 26.12.2016, якою скасовано ухвалу місцевого суду від 10.10.2018 та повернено матеріали справи №910/1068/18 до Господарського суду міста Києва для розгляду по суті в межах справи №910/3704/13 про банкрутство ДП "ДПІ "Діпроверф".
За твердженням заявника, у постанові від 20.02.2019 у справі №910/1068/18 за тотожного суб'єктного складу та подібного предмета спору із справою №910/6407/18, Верховний Суд не дослідив наслідки, які виникають при виконанні такого судового рішення, а тому вважає, що висновки Верховного Суду у справі №910/1068/18 можуть вплинути на результат розгляду Верховним Судом справи №910/6407/18. Зазначені обставини Мінекономрозвитку України вважає такими, що є підставою для передачі справи №910/6407/18 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Верховний Суд вважає такі доводи заявника помилковими, оскільки незгода учасника справи із результатом розгляду справи касаційним судом в силу статті 302 ГПК України не може бути підставою для передачі касаційним судом на розгляд Великої Палати Верховного Суду іншої справи у подібних правовідносинах.
УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи скаржника-1 (відповідач у справі)
19. Скаржник-1 доводив, що судом апеляційної інстанції прийнято постанову від 26.12.2018 з порушенням приписів статей 20, 32 ГПК України та статей 1, 10, 23 Закону про банкрутство та зроблено помилковий висновок про те, що розгляд вимог ФОП Полонського Д.В., які виникли на підставі договору №0104/2013 від 01.04.2013, тобто після порушення провадження у справі №910/3704/13 про банкрутство ДП "ДПІ "Діпроверф", повинен здійснюватися не в межах провадження у справі про банкрутство, а в порядку окремого позовного провадження, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду відповідно до постанови від 20.02.2018 у справі №910/10889/17.
Доводи скаржника-2 (третя особа у справі)
20. Скаржник-2 доводив, що апеляційним судом не враховано правової природи заявлених позивачем вимог до відповідача, який перебуває в процедурі банкрутства, щодо стягнення заборгованості за договором №0104/2013 від 01.04.2013 як поточних вимог, що виникли після порушення щодо відповідача справи про банкрутство №910/3704/13 ухвалою місцевого суду від 11.03.2013. На момент звернення позивача з позовом 21.05.2018 та під час розгляду справи №910/6407/18 місцевим (10.10.2018) та апеляційним (26.12.2018) судами щодо підприємства-відповідача не було введено ліквідаційну процедуру, а тому спірні вимоги підлягають розгляду Господарським судом міста Києва, як судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство відповідача №910/3704/13, однак, в окремому позовному провадженні, що відповідає приписам абзацу 4 частини 8 статті 23 Закону про банкрутство. Відтак, на думку скаржника-2, апеляційним судом помилково скасовано ухвалу місцевого суду від 10.10.2018 про закриття провадження у справі позовного провадження №910/6407/18, прийнятої до розгляду в межах справи про банкрутство відповідача №910/3704/13.
21. Скаржник-2 зазначив, що висновки суду апеляційної інстанцій про необхідність розгляду справи позовного провадження №910/6407/18 в межах справи про банкрутство відповідача №910/3704/13 не відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 20.02.2018 у справі №910/10889/17, щодо необхідності розгляду спорів з поточними вимогами до боржника, які заявлені до введення ліквідаційної процедури боржника, в окремому позовному провадженні господарським судом, який розглядає справу про банкрутство відповідача-боржника.
22. Скаржник-2 аргументував, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту його прав шляхом звернення до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу місцевого суду від 10.10.2018 про закриття провадження у справі №910/6407/18, оскільки першопричиною порушення прав позивача було прийняття судом першої інстанції ухвали від 28.08.2018 про передання справи №910/6407/18 для розгляду в межах справи №910/3704/13 про банкрутство ДП "ДПІ "Діпроверф", яку позивач в апеляційному порядку не оскаржив.
23. Скаржник-2 зазначив, що позивачем пропущено строк на звернення до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу місцевого суду від 10.10.2018 у справі №910/6407/18 та помилково обчислено перебіг процесуального строку на апеляційне оскарження ухвали суду з 24.10.2018, що є датою вручення її повного тексту представнику позивача; з посиланням на правову позицію Верховного Суду у постанові від 04.12.2018 у справі №761/34973/17 та зважаючи на обставини оприлюдення ухвали місцевого суду від 10.10.2018 у справі №910/6407/18 в Єдиному державному реєстрі судових рішень 16.10.2018, скаржник-2 вважав, що позивач міг ознайомитися з повним текстом оскаржуваної ухвали в ЄРДРС з 16.10.2018 та подати апеляційну скаргу у строк до 26.10.2018, тоді як її фактично було подано 02.11.2018 з клопотанням про поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження. Зазначене, на думку скаржника-2, зумовлювало обов'язок апеляційного суду залишити апеляційну скаргу позивача без руху, однак ухвалою апеляційного суду від 30.11.2018 відкрито апеляційне провадження у справі №910/6407/18 за апеляційною скаргою ФОП Полонського Д.В.
Доводи інших учасників справи
24. Відзиви на касаційні скарги ДП "ДПІ "Діпроверф" та Мінекономрозвитку України не надходили.
НОРМИ ПРАВА, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ 
25. Господарський процесуальний кодекс України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017
Частина 1 статті 4 - право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Частина 2 статті 4 - юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду.
Частина 6 статті 12 - господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".
Частина 1 статті 14 - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частина 1 статті 20 - господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України (пункт 8 частини 1 цієї статті).
Частина 9 статті 30 - справи, передбачені пунктами 8 та 9 частини першої статті 20 цього Кодексу, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням боржника.
Частина 6 статті 31 - спори між судами щодо підсудності не допускаються.
Частина 1 статті 231 - господарський суд закриває провадження у справі з підстав, передбачених пунктами 1-7 частини 1 цієї статті.
Частина 3 статті 231 - у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв'язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.
26. Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції Закону України №4212-VI від 22.12.2011, чинній станом на 11.03.2013 (дата порушення щодо підприємства-відповідача справи про банкрутство)
Частина 1 статті 1 - кредитор - юридична або фізична особа, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.
Частина 4 статті 10 - суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.
Частина 8 статті 23 - поточні кредитори з вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство, можуть пред'явити такі вимоги після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. До визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (абзац 4 частини 8 цієї статті).
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
А. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
А.1. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
27. З огляду на повноваження суду касаційної інстанції при перегляді судових рішень в касаційному порядку відповідно до статті 300 ГПК України, Верховний Суд вважає прийнятними касаційні скарги щодо доводів відповідача та третьої особи про порушення апеляційним судом положень статей 20, 32 ГПК України та частини 4 статті 10, частини 8 статті 23 Закону про банкрутство в редакції з 19.01.2013 при прийнятті рішення про передання спору у справі №910/6407/18 для розгляду в межах справи про банкрутство №910/3704/13.
А.2. Юридична оцінка доводів касаційної скарги та висновків суду апеляційної інстанції 
28. Юридичний аналіз положень частини 1 статті 55 Конституції України та статей 15-16 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що особі гарантується конституційне право на звернення до суду за захистом своїх особистих майнових прав та інтересів. 
29. За змістом статей 4, 14 ГПК України вбачається, що процесуальним законом гарантується право на звернення до господарського суду фізичним особам-підприємцям за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також особам, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Розгляд справ господарським судом здійснюється не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, що є реалізацією з боку суду принципу диспозитивності як однієї із засад господарського судочинства.
30. Частиною 6 статті 12 ГПК України передбачено що справи про банкрутство розглядаються господарськими судами у порядку, передбаченому цим кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".
31. Положеннями частини 4 статті 10 Закону про банкрутство до компетенції суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, віднесено вирішення усіх майнових спорів з вимогами до боржника.
32. Статтею 20 ГПК України передбачено, що розгляд спорів з майновими вимогами до боржника, щодо якого порушено справу про банкрутство, належить до предметної юрисдикції господарських судів, при цьому, перелік таких майнових вимог законодавцем не обмежено. Частиною 9 статті 30 ГПК України справи у майнових спорах до боржника віднесено до територіальної підсудності господарського суду за місцезнаходженням боржника, а, відтак, до юрисдикції місцевого суду, яким здійснюється провадження у справі про банкрутство боржника. 
33. Судами встановлено, що між ФОП Полонським Д.В. та ДП "ДПІ "Діпроверф" виник спір щодо правомірності вимог позивача-замовника про повернення відповідачем-виконавцем сплачених позивачем грошових коштів на суму 180 000 грн. як оплати за договором №0104/2013 про надання консультаційних послуг та резервування нежилого приміщення від 01.04.2013, зобов'язання за яким відповідач не виконав, а також нарахування позивачем 13 975, 89 грн. пені як штрафних санкцій за несвоєчасне виконання відповідачем договірних зобов'язань в період з 31.12.2013 по 31.06.2014.
За позовними вимогами ФОП Полонського Д.В. до ДП "ДПІ "Діпроверф" ухвалою місцевого суду від 24.05.2018 (суддя Ярмак О.М.) відкрито провадження у справі №910/6407/18 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження.
Під час розгляду справи №910/6407/18 у підготовчому засіданні 28.08.2018 суддею Ярмак О.М. встановлено, що 11.03.2013 відносно ДП "ДПІ "Діпроверф" порушено провадження у справі про банкрутство №910/3704/13. Зазначене стало підставою для передання справи №910/6407/18 за позовом ФОП Полонського Д.В. до ДП "ДПІ "Діпроверф" про стягнення 193 975, 89 грн. для розгляду в межах справи №910/3704/13 про банкрутство ДП "ДПІ "Діпроверф". Ухвала суду 28.08.2018 набрала законної сили.
Апеляційним судом встановлено, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.09.2018 у складі колегії суддів: Яковенко А.В. - головуючий суддя, судді: Ковтун С.А., Удалова О.Г. прийнято справу №910/6407/18 за позовом ФОП Полонського Д.В. до ДП "ДПІ "Діпроверф" про стягнення 193 975, 89 грн. в межах справи №910/3704/13 за заявою ТОВ "Факро Орбіта" до ДП "ДПІ "Діпроверф" про банкрутство; позовну заяву вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що за даними Єдиного державного реєстру судових рішень станом на 26.09.2018 вбачається, що постанова про визнання ДП "ДПІ "Діпроверф" банкрутом у справі №910/3704/13 не виносилась, тому вимоги ФОП Полонського Д.В. до ДП "ДПІ "Діпроверф" про стягнення 193 975, 89 грн. заборгованості за договором №0104/2013 від 01.04.2013, що виникли до порушення щодо відповідача справи про банкрутство ухвалою суду від 11.03.2013, є поточними та заявлені до відповідача-боржника, який перебуває в процедурі банкрутства на стадії розпорядження майном, підлягають розгляду в окремому позовному провадженні, а не в межах справи №910/3704/13 про банкрутство відповідача - ДП "ДПІ "Діпроверф". 
34. Разом з тим, апеляційний суд не погодився з висновком місцевого суду про закриття провадження у справі №910/6407/18, яку було прийнято до провадження 26.09.2018 колегією суддів Господарського суду міста Києва (судді: Яковенко А.В., Ковтун С.А., Удалова О.Г.), що розглядає справу №910/3704/13 про банкрутство ДП "ДПІ "Діпроверф", виходячи з того, що ухвала місцевого суду від 28.08.2018 (суддя Ярмак О.М.) про передачу справи позовного провадження №910/6407/18 для розгляду в межах справи №910/3704/13 про банкрутство ДП "ДПІ "Діпроверф" набрала законної сили та підлягає обов'язковому виконанню колегією суддів Господарського суду міста Києва, у провадженні якої перебуває справа про банкрутство №910/3704/13, так в силу частини 6 статті 31 ГПК України спори між судами щодо підсудності не допускаються.
35. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантовано право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2006 у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначив, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, а у рішенні у справі "Занд проти Австрії" висловив думку про те, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів…".
Отже, при визначенні підсудності спору відповідному господарському суду з урахуванням критерію територіальної юрисдикції господарських судів, судам належить керуватися приписами статей 27-30 ГПК України та враховувати законодавчо встановлену заборону спорів між судами щодо підсудності (частина 6 статті 31 ГПК України).
36. Приймаючи ухвалу від 10.10.2018 про закриття провадження у справі №910/6407/18 на підставі статті 231 ГПК України, місцевий суд виходив з того, що в силу частини 8 статті 23 Закону про банкрутство майнові спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, щодо якого не було введено ліквідаційну процедуру, підлягають розгляду в окремому позовному провадженні, а не в межах справи №910/6407/18 про банкрутство відповідача - ДП "ДПІ "Діпроверф".
Зазначені висновки місцевого суду не відповідають приписам частини 1 статті 231 ГПК України, якими визначено вичерпний перелік підстав для закриття провадження у справі, та фактично порушують вимоги частини 6 статті 31 ГПК України щодо недопустимості спорів про підсудність між судами.
37. Апеляційний суд, скасовуючи ухвалу місцевого суду від 10.10.2018 з переданням справи №910/6407/18 для розгляду в межах справи №910/3704/13 про банкрутство ДП "ДПІ "Діпроверф", обґрунтовував своє рішення (постанову від 26.12.2018) з посиланням на фактичні обставини справи №910/6407/18 (звернення позивача до господарського суду з позовною заявою, прийняття позовної заяви до розгляду ухвалою від 24.05.2018 у справі №910/6407/18, передання справи №910/6407/18 ухвалою місцевого суду від 28.08.2018 для розгляду в межах справи про банкрутство №910/3704/13, закриття ухвалою місцевого суду від 10.10.2018 провадження у справі №910/6407/18) та приписи частини 3 статті 231 ГПК України, яка виключає можливість позивача - ФОП Полонського Д.В. повторно звернутися до господарського суду з позовом до ДП "ДПІ "Діпроверф" про стягнення 193 975, 89 грн. заборгованості за договором №0104/2013 від 01.04.2013 у разі залишення в силі ухвали від 10.10.2018 про закриття місцевим судом провадження за первісним позовом, заявленим до відповідача 21.05.2018 та провадження за яким відкрито у справі №910/6407/18.
38. В рішеннях Європейського суду з прав людини наголошується про те, що правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість. (Рішення у справі "Де Куббер проти Бельгії" від 26.10.1984 та Рішення у справі "Кастілло Альгар проти Іспанії" від 28.10.1998). Якщо помилка національного суду щодо питань права або факту є настільки очевидною, що її можна кваліфікувати як "явну помилку" (тобто помилку, якої б не міг припуститися розумний суд) вона може порушити справедливість провадження (Справа "Хамідов проти Росії").
39. Право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним, воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак, Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ від 12.07.2001 у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини").
Отже, статтею 6 Конвенції ЄСПЛ встановлено вимогу до судів щодо надання заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. 
40. Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду за змістом оскаржуваної постанови від 26.12.2018 у справі №910/6407/18, оскільки з огляду на прийняття Господарським судом міста Києва ухвали від 28.08.2018 у справі №910/6407/18 про її передачу для розгляду в межах справи №910/3704/13, яка набрала законної сили та є обов'язковою для виконання, право позивача на судовий захист може бути забезпечено лише шляхом розгляду Господарським судом міста Києва спору між ФОП Полонським Д.В. та ДП "ДПІ "Діпроверф" про стягнення 193 975, 89 грн. в межах справи №910/3704/13 про банкрутство ДП "ДПІ "Діпроверф". Відтак, залишення в силі апеляційним судом ухвали Господарського суду міста Києва від 10.10.2018 про закриття провадження у справі №910/6407/18 призвело б до порушення права позивача на доступ до правосуддя, закріпленого у статті 6 Конвенції ЄСПЛ та статті 55 Конституції України.
Така правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 20.02.2019 у справі №910/1068/18 у подібних правовідносинах, від якої Суд при розгляді справи №910/6407/18 не вбачає за необхідне відступати.
При цьому, зазначена правова позиція не є відступленням від правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 20.02.2018 у справі №910/10889/17, провадження у якій здійснюється відповідно до приписів Закону про банкрутство в редакції до 19.01.2013, яка допускала можливість розгляду поточних позовних вимог кредиторів боржника в окремих від банкрутства позовних провадженнях, тоді як справа про банкрутство відповідача №910/3704/13 була порушена ухвалою місцевого суду від 11.03.2013 на підставі Закону про банкрутство в редакції з 19.01.2013. Отже, правовідносини у справі №910/10889/17 та у справі №910/3704/13 не є подібними.
41. Доводи третьої особи про неналежність обраного позивачем способу захисту його прав шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу місцевого суду від 10.10.2018 про закриття провадження у справі №910/6407/18 з посиланням на те, що право позивача на судовий захист було порушено прийняттям місцевим судом ухвали від 28.08.2018 про передання справи №910/6407/18 для розгляду в межах справи про банкрутство №910/3704/13, яка в апеляційному порядку не оскаржувалася і набрала законної сили, касаційний суд відхиляє, як необґрунтовані. Внаслідок закриття провадження у справі №910/6407/18 ухвалою від 10.10.2018 місцевим судом не було забезпечено права позивача на доступ до суду за захистом його прав у зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань за договором №0104/2013 від 01.04.2013, так як в силу частини 3 статті 231 ГПК України повторне звернення позивача з позовними вимогами, що є предметом спору у справі №910/6407/18, не допускається.
42. Доводи касаційної скарги третьої особи про звернення ФОП Полонського Д.В. з апеляційною скаргою на ухвалу місцевого суду від 10.10.2018 у справі №910/6407/18 з пропуском строку на апеляційне оскарження, що зумовлювало обов'язок суду апеляційної інстанції залишити таку апеляційну скаргу без руху, не можуть бути розглянуті Верховним Судом, так як на стадії апеляційного перегляду ухвали місцевого суду від 10.10.2018 питання щодо підставності поновлення апеляційним судом ухвалою від 30.11.2018 позивачу строку на апеляційне оскарження не порушувалося учасниками справи №910/6407/18. 
А.3. Мотиви прийняття (відхилення) доводів касаційної скарги 
43. Доводи скаржників, зазначені в пунктах 19-23 описової частини даної постанови, Суд вважає необґрунтованими з підстав, зазначених у пунктах 35-42 мотивувальної частини цієї постанови.
Б. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
44. З огляду на зазначене та відсутність порушень норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення апеляційним судом, Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційних скарг відповідача та третьої особи та залишення без змін постанови суду апеляційної інстанції. 
В. Судові витрати 
45. У зв'язку з відмовою у задоволенні касаційних скарг, відповідно до статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за її подання і розгляд залишаються за скаржниками.
На підставі викладеного та керуючись статтями 240, 308, 309, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційні скарги Державного підприємства "Державний проектний інститут "Діпроверф" та Міністерства економічного розвитку і торгівлі України залишити без задоволення.
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2018 у справі №910/6407/18 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Л.Й. Катеринчук

Судді                                                                                                  В.Г. Пєсков
                                                                                                             
                                                                                                           В.Я. Погребняк