Постанова
Іменем  України
 
08 травня 2019 року
м. Київ
 
справа № 537/4468/16-ц
провадження № 61-8251св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),
 
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_2 ,
відповідачі: Головне управління Національної поліції у Полтавській області, Кременчуцька місцева прокуратура Полтавської області, прокуратура Полтавської області, Державна казначейська служба України, 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 26 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Кривчун Т. О., Бондаревської С. М., Дряниці Ю. В.,
ВСТАНОВИВ:
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Полтавській області, Кременчуцької місцевої прокуратури Полтавської області, прокуратури Полтавської області, Державної казначейської служби України, неодноразово уточнюючи в ході судового розгляду, просив стягнути з відповідного казначейського рахунку Державної казначейської служби України за рахунок коштів Держаного бюджету України, шляхом списання коштів з відповідного єдиного казначейського рахунку 1 702 913,59 грн шкоди (що складається з 60 913,59 грн - суми втраченого заробітку з урахуванням індексу інфляції; 1 600 000,00 грн - моральної шкоди; 42 000,00 грн - витрат на правову допомогу), заподіяної незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду.
Позов мотивовано тим, що вироком Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 24 грудня 2014 року ОСОБА_2  був виправданий за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 368-3 КК Українита ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 14 червня 2016 року зазначений вирок суду у виправдувальній частині щодо нього залишено без змін.
Наказом від 04 листопада 2013 року його було звільнено із займаної посади проректора з наукової роботи та завідувача кафедри транспорту і транспортних технологій на умовах суміщення Приватного вищого навчального закладу «Кременчуцький університет економіки, інформаційних технологій та управління», у зв`язку із закінченням дії строку контракту. 
На думку позивача кошти, не отримані ним внаслідок відсторонення від посади, мають бути компенсовані йому з урахуванням індексу інфляції за аналогією права згідно із вимогами Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
Окрім того, зазначає, що після відкриття відносно нього кримінального провадження у нього загострились хвороби, йому знову була встановлена третя група інвалідності; позивач не міг себе реалізувати і не працював. Позивач розраховує розмір завданої йому моральної шкоди, виходячи з розміру трьох мінімальних заробітних плат за кожен місяць перебування під слідством та судом.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 04 серпня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України на користь ОСОБА_2 шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку заробіток, який він втратив внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування за час незаконного відсторонення від посади в розмірі 26 104,20 грн.
Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України на користь ОСОБА_2 шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку моральну шкоду, завдану незаконними діями органів досудового розслідування, в розмірі 121 600,00 грн та 42 000,00 грн. витрат, понесених громадянином у зв`язку із наданням йому юридичної допомоги.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що внаслідок незаконного затримання, застосування запобіжного заходу, притягнення до кримінальної відповідальності та засудження позивачу було заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув на підставі закриття відносно нього кримінального провадження у зв`язку з відсутністю у його діях складу злочину.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд першої інстанції виходив з розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час розгляду справи, який згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» установлено з 01 січня 2017 року в розмірі 3 200,00 грн.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 26 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, апеляційну скаргу Прокуратури Полтавської області задоволено частково.
Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 04 серпня 2017 року скасовано.
Ухвалено нове рішення, яким позов  ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_2 , заробіток, який він втратив внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування за час незаконного відсторонення від посади в розмірі 25 602,50 грн.
Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_2 моральну шкоду, завдану незаконними діями органів досудового розслідування, в розмірі 60 800,00 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судового збору.
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідно до пункту 1, 3, 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року, який набрав чинності 01 січня 2017 року, мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 грн.
Короткий зміст вимог та доводів наведених у касаційній скарзі
У листопаді 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення апеляційного суду Полтавської області від 26 жовтня 2017 року і залишити в силі рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 04 серпня 2017 року. При цьому посилався на порушення норм процесуального законодавства та неправильне застосування норм матеріального права. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 справу передано до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд помилково застосував норму Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року, оскільки розрахункова величина мінімальної заробітної плати у розмірі 1 600 грн застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників і не впливає на рівень мінімальної заробітної плати.
Крім того, припущення суду апеляційної інстанції щодо відсутності у справі договору про надання допомоги від 24 квітня 2013 року є недопустимим та порушує норми матеріального та процесуального права. 
Доводи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не поданий.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Ухвалою Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 23 квітня 2013 року в справі № 537/4735/13-к клопотання старшого слідчого СВ КМУ УМВС України в Полтавській області Солохи В.В. про відсторонення від посади підозрюваного ОСОБА_2 , задоволено. Відсторонено підозрюваного ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від посади проректора з наукової роботи та завідувача кафедри транспорту і транспортних технологій на умовах суміщення Приватного вищого навчального закладу «Кременчуцький університет економіки, інформаційних технологій та управління» строком на два місяці. Документи, які посвідчують обіймання ОСОБА_2 вказаної посади проректора, вилучено.
Вироком Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 грудня 2014 року, який 14 червня 2016 року ухвалою апеляційного суду змінено, ОСОБА_2 визнано невинним у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 368-3 КК України та виправданим у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину».
Відповідно до довідки від 29 квітня 2013 року № 40 про доходи ОСОБА_2 , виданої Кременчуцькою об`єднаною ДПІ Полтавської області ДПС, заробітна плата позивача на період з 01 жовтня 2012 року по 31 березня 2013 року за винятком утримань становила 17 276,35 грн. 
Згідно з відомостей трудової книжки, ОСОБА_2 був звільнений з роботи 04 листопада 2013 року у зв`язку із закінченням строку дії контракту пункту 2 статті 36 КЗпП України (наказ № 146-к від 04 листопада 2013 року).
Крім того, з довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 10 ААВ № 758345 від 04 листопада 2013 року вбачається, що ОСОБА_2 повторно встановлено третю групу інвалідності за загальним захворюванням на строк до 01 грудня 2014 року.
Мотивувальна частина
Позиція верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.                
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак, зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Таким чином, позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави.
Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках.
Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. 
Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.
Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Отже, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції помилково застосував розрахункову величину мінімальної заробітної плати у розмірі              1 600 грн.
Відповідно до пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 грн.
Проте, відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому підстави для застосування пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року до спірних правовідносин відсутні.
Задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, суд першої інстанції правильно застосував положення частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та визначив розмір відшкодування моральної шкоди із розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі 3 200 грн.
Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16 (провадження № 61-10293св18), від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18), від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17 (провадження № 61-22539св18), від 19 грудня 2018 року у справі № 214/5262/15-ц (провадження № 61-34358св18), від 20 березня 2019 року у справі № 727/9472/16-ц (провадження № 61-19св17).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Таким чином, суд касаційної інстанції, з урахуванням встановлених у справі обставин, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачеві слід відшкодувати завдану йому моральну шкоду в розмірі 121 600,00 грн, розмір якої визначено, виходячи з мінімального розміру заробітної плати на час розгляду справи помноженого на кількість місяців перебування під слідством та судом, в даному випадку в період з 19 квітня 2013 року по 14 червня 2016 року, що складає 38 місяців (3 200*38=121 600).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову в частині відшкодування втраченого внаслідок незаконного відсторонення від посади заробіток. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Тому, термін відсторонення від посади заявника, починаючи з ухвали суду, тобто з 23 квітня 2013 року і по час звільнення останнього з займаної посади, тобто по 4 листопада 2013 року, складає 139 робочих днів.
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що позивачем понесено витрати на оплату правової допомоги, що підтверджується договором про надання правових послуг від 24 квітня 2013 року (а. с. 37) та товарними чеками б/н (а. с. 114-118).
Апеляційний суд у порушення вимог статей 212 - 214, 303, 316 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) вдався до переоцінки доказів у справі, дійшов помилкового висновку про наявність передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалив рішення що не відповідає закону. 
Отже, рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до вимог статті 388 ЦК України, та помилково було скасоване рішенням апеляційного суду.
Частиною першою статті 413 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Оскільки апеляційним судом скасовано законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду відповідно до положень статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення районного суду.
Керуючись статтями 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення апеляційного суду Полтавської області від 26 жовтня 2017 року скасувати, рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 04 серпня 2017 року залишити в силі.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | Н. О. Антоненко
| В. М. Коротун
| В. І. Крат
| В. П. Курило