Постанова                                   
Іменем України
 
20 лютого 2019 року
м. Київ
 
справа № 185/99/17
провадження № 61-30209 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Стрільчука В. А., 
суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач)
 
учасники справи:
позивач, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1,
представник позивача, відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_2,
відповідач, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3,
третя особа за зустрічним позовом - ОСОБА_4,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2017 року у складі судді
ОСОБА_5 та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 
19 липня 2017 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст заявлених позовних вимог 
 
У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя. 
 
На обгрунтування позовних вимог зазначала, що з 14 лютого 2009 року по 
06 квітня 2015 вона перебувала у шлюбі із ОСОБА_3, від якого вони мають двох синів - ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.
 
За час шлюбу подружжя набуло майно, у тому числі: 
- житловий будинок, загальною площею 61,3 кв. м, житловою площею 
40,8 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1;
- три земельні ділянки (кадастровий № НОМЕР_6, площею 0,0600 га, вартістю 32 700,00 грн; кадастровий № НОМЕР_7, площею 0,0400 га, вартістю 21 800,00 грн; кадастровий 
№ НОМЕР_8, площею 0,0215 га, вартістю 11 700,00 грн), розташовані у АДРЕСА_1;
- автомобіль ГАЗ 330202 ПР 2464, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 87 719,70 грн;
- автомобіль ГАЗ 330202 ПР 2464, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, вартістю 87 530,00 грн;
- автомобіль VOLKSWAGEN TOUREG 2967, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, вартістю 121 290,80 грн;
- автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER 1968, 2011 року випуску, реєстраційний номер. НОМЕР_5, вартістю 420 000,00 грн;
- автомобіль MERCEDES-BENZ PONTON 219 2200, 1959 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4, вартістю 540 000 грн.
 
Посилаючись на те, що після розірвання шлюбу малолітні діти залишилися проживати з нею, а розмір аліментів, що сплачує відповідач на їх утримання (по 569 грн на кожну дитину щомісяця) не є достатнім для забезпечення їх фізичного та духовного розвитку, відповідач вчинив дії спрямовані на зменшення спільного майна подружжя шляхом знесення належного сторонам житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила поділити спільне сумісне майно подружжя, відступивши від засад рівності часток подружжя, збільшивши її частку у спільному майні до 3/4, зокрема: 
- визнати за ОСОБА_1 право власності на земельні ділянки (кадастровий НОМЕР_9, площею 0,0600 га, кадастровий 
№ НОМЕР_7, площею 0,0400 га), розташовані у АДРЕСА_1;
- визнати за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку кадастровий НОМЕР_10, площею 0,0215 га), розташовану у АДРЕСА_1;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 різницю вартості 3/4 часток земельних ділянок у розмірі 4 850,00 грн;
- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3/4 вартості автомобілів ГАЗ 330202 ПР 2464, 2008 року випуску, реєстраційний номер 
НОМЕР_1; ГАЗ 330202 ПР 2464, 2008 року випуску, реєстраційний номер 
НОМЕР_2; MERCEDES-BENZ PONTON 219 2200, 1959 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4; VOLKSWAGEN TRANSPORTER 1968, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5, а також авансового внеску і кредитних коштів за автомобіль VOLKSWAGEN TOUREG 2967, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, сплачених за кредитним договором №50009879 від 06 серпня 2013 року, загалом на суму 1 211 918,00 грн.
 
У травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.
 
На обгрунтування зустрічних позовних вимог зазначав, що за час шлюбу подружжя набуло три автомобілі: VOLKSWAGEN TOUREG 2967, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3; MERCEDES-BENZ PONTON 219 2200, 1959 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4, VOLKSWAGEN TRANSPORTER 1968, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5, у тому числі автомобіль VOLKSWAGEN TOUREG 2967, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, придбано за кредитні кошти отримані за кредитним договором № 50009879 від 06 серпня 2013 року, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ Мобіліті» (далі - ТОВ «ПОРШЕ Мобіліті») та ОСОБА_1, поручителем за яким виступив він.
 
Оскільки після розірвання шлюбу відповідач відмовилася виконувати зобов'язання за кредитним договором, що призвело до виникнення заборгованості у розмірі 33 949,70 дол. США, що еквівалентно 733 653,17 грн, він був змушений просити свою матір ОСОБА_4 виконати замість нього, за згодою кредитора, зобов'язання перед ТОВ «ПОРШЕ Мобіліті». 
 
19 травня 2015 року ОСОБА_4 сплатила залишок заборгованості за кредитним договором № 50009879 від 06 серпня 2013 року у сумі 692 681,90 грн, після чого автомобіль VOLKSWAGEN TOUREG 2967, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, було передано у її володіння.
 
Автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER 1968, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 був відчужений 13 березня 2015 року, під час перебування у шлюбі з відповідачем, отримані від його продажу кошти витрачені на погашення кредитної заборгованості та потреби сім'ї, а тому вважав, що зазначений автомобіль не може бути включений у перелік майна, що підлягає поділу. Автомобіль MERCEDES-BENZ PONTON 219 2200, 1959 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 був розібраний на запчастини, які були продані за 2000 доларів США, а тому просив визнати за кожним із сторін право власності на 1/2 частину зазначеного автомобіля та стягнути з нього на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за належну їй 1/2 частину зазначеного автомобіля, що становить 22 280 грн (еквівалент 2 000,00 дол. США становить 44 560,00 грн), та припинити право власності відповідача на частку у цьому транспортному засобі.
 
У січні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_3 про стягнення коштів у розмірі 692 681,90 грн., посилаючись на те, що оскільки вона за згодою кредитора 
ТОВ «ПОРШЕ Мобіліті» виконала зобов'язання за кредитним договором 
№ 50009879 від 06 серпня 2013 року замість поручителя ОСОБА_3, то згідно частини другої статті 556 ЦК України до неї перейшли усі права кредитора у такому зобов'язанні.
 
Ухвалою Павлоградського міського суду Дніпропетровської області від 23 січня 2017 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна об'єднано в одне провадження з цивільною справою за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_3, про стягнення коштів. 
 
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2017 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_3 залишено без розгляду.
 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
 
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2017 рокупозовОСОБА_1 задоволено частково.
 
Визнаноземельні ділянки (кадастровий № НОМЕР_6, площею 0,0600 га;кадастровий № НОМЕР_7, площею 0,0400 га;кадастровий № НОМЕР_8, площею 0,0215 га), розташовані по вулиціГромадянській, 3 в місті Павлоград Дніпропетровської області,спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3.
 
Стягнутоз ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини зазначених земельних ділянок урозмірі 33 100,00грн.
 
Стягнутоз ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1. судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн та 2000,00 грн. за проведення судової автотоварознавчої експертизи.
 
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3задоволено частково.
 
Визнано автомобіль MERCEDES-BENZPONTON 219 2200, 1959 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 
 
Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину автомобіля MERCEDES-BENZPONTON 219 2200, 1959 року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_4 .
 
Визнаноза ОСОБА_1право власності на 1/2частину автомобіля MERCEDES-BENZ PONTON 219 2200,1959 року випуску, реєстраційний номер 
НОМЕР_4 .
 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля MERCEDES-BENZPONTON 219 2200, 1959 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4, у розмірі 30 463,87 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на дату розгляду справи об'єктами спільної власності подружжя слід вважати земельні ділянки (кадастровий № НОМЕР_6; площею 0,0600 га, кадастровий НОМЕР_11; площею 0,0400 га, кадастровий НОМЕР_10, площею 0,0215 га), розташовані по АДРЕСА_2, та автомобіль MERCEDES-BENZPONTON 219 2200, 1959 року випуску, реєстраційний номер 
НОМЕР_4. На інші транспортні засоби, які були відчужені у період шлюбу, тобто до 06 квітня 2015 року, поширюється презумпція згоди другого з подружжя на їх відчуження. Придбання сторонами у період шлюбу за рахунок кредитних коштів автомобіля VOLKSWAGEN TOUREG 2967, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, не є безумовною підставою для віднесення його до об'єктів спільної сумісної власності подружжя, оскільки платежі на погашення кредитної заборгованості з 16 березня 2015 року на загальну суму 783 520,15 грн були сплачено матір'ю відповідача - ОСОБА_4, що в рази більша за суму, яку за період з 13 серпня 2013 року по 09 лютого 2015 року сплатила позивач ОСОБА_1 Суд не встановив будь-яких істотних обставин, які відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦК України, свідчили б про наявність підстав для відступу від засад рівності часток ОСОБА_3 та ОСОБА_1 при поділі майна подружжя. 
 
Оскільки чинне законодавство не пов'язує вчинення правочину з відчуження спільного сумісного майна за відсутності письмової згоди другого з подружжя з його недійсністю, суд вважав наявними підстави для вирішення питання про компенсацію другому з подружжя вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про стягнення з 
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля MERCEDES-BENZPONTON 219 2200, 1959 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_4, у розмірі 30 463,87 грн, з урахування його загальної вартості, що визначена згідно висновку спеціаліста-автотоварознавця від 22 березня 2017 року, за недоведеності позивачем невідповідності визначеної спеціалістом вартості автомобіля його дійсній вартості.
 
Зважаючи на те, що земельні ділянки: кадастровий № НОМЕР_6, площею 0,0600 га; кадастровий № НОМЕР_7 площею 0,0400 га; кадастровий № НОМЕР_8, площею 0,0215 га, які розташовані по АДРЕСА_2, є спільною сумісною власністю подружжя, з урахуванням внесених 
ОСОБА_3 на депозитний рахунок грошових коштів в сумі 33 100 грн, що дорівнює половині вартості зазначених земельних ділянок, суд вважав наявними підстави для стягнення на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості 1/2 їх часток. 
 
Додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2017 року доповнено рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2017 року. 
 
Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на: 1/2 частку земельної ділянки кадастровий НОМЕР_9, площею 0,0600 га; 1/2 частку земельної ділянки кадастровий НОМЕР_11, площею 0,0400 га; 1/2 частку земельної ділянки кадастровий НОМЕР_10, площею 0,0215 га), що розташовані по АДРЕСА_1.
 
Визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на земельні ділянки (кадастровий НОМЕР_9, площею 0,0600 га, кадастровий НОМЕР_11, площею 0,0400 га, кадастровий НОМЕР_10, площею 0,0215 га), що розташовані по АДРЕСА_1.
 
Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на 1/2 частку автомобіля MERCEDES-BENZ PONTON 219 2200, 1959 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4.
 
Додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2017 року доповнено рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2017 року.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору за подання зустрічної позовної заяви у розмірі 551,20 грн.
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2017 року залишено без задоволення. 
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції повно та всесторонньо дослідив обставини справи, надав належну оцінку зібраним у справі доказам та правильно застосував норми матеріального права. Доказів, які б слугували підставою для відступлення від рівності часток сторін, та доказів на підтвердження того, що кошти отримані від продажу придбаних у період шлюбу транспортних засобів, були використані не в інтересах сім'ї ОСОБА_1 не надала. Інші доводи апеляційної скарги суд відхилив, як такі, що зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги та позиції учасників справи
 
У серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, у якій він просив скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2017 року і ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2017 року, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що суди неповно дослідили обставин справи, зокрема не урахували, що транспортні засоби ГАЗ 330202 ПР 2464, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1; ГАЗ 330202 ПР 2464, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2; MERCEDES-BENZ PONTON 219 2200, 1959 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4; VOLKSWAGEN TRANSPORTER 1968, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5; VOLKSWAGEN TOUREG 2967, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, які є спільною сумісною власністю, були відчужені у січні 2015 року, коли позивач разом з дітьми виїхала на постійне проживання до Російської Федерації та за відсутності згоди ОСОБА_1, що свідчить про те, що вона не отримувала грошових коштів за реалізацію цього майна. Про відчуження ОСОБА_3 зазначених автомобілів шляхом укладення правочинів з ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які є йому близькими родичами, відповідно, матір'ю, батьком та братом, їй стало відомо лише під час розгляду справи про поділ майна подружжя. Тоді ж, їй стало відомо про те, що 09 березня 2017 року відповідач зніс належний сторонам на праві спільної сумісної власності, житловий будинок, загальною площею 61,3 кв. м, житловою площею 40,8 кв. м, що був розташований за адресою: АДРЕСА_1. Вважає, що такі дії були ним вчинені з метою приховати частину спільного сумісного майна подружжя та ухилитися від його поділу, що з урахуванням розміру аліментів, які ним сплачуються і є недостатніми для забезпечення належного фізичного та духовного розвитку дітей, є підставою для відступлення від засад рівності часток при поділі спільного сумісного майна подружжя. 
 
Крім того, суди попередніх інстанцій не урахували зобов'язання подружжя, що виникли в інтересах сім'ї на підставі договору купівлі-продажу № 906450 від 
12 серпня 2013 року та кредитного договору № 50009879 від 06 серпня 
2013 року, та не включили до об'єктів спільної сумісної власності подружжя сплачені до розірвання шлюбу на повернення кредиту грошові кошти у розмірі 480 642,27 грн, що були сплачено за вказаними договорами.
 
Присуджуючи ОСОБА_1 грошову компенсацію за належні їй 1/2 частину земельних ділянок, кадастровий НОМЕР_9, площею 0,0600 га; кадастровий НОМЕР_11, площею 0,0400 га; кадастровий НОМЕР_10, площею 0,0215 га, які розташовані по АДРЕСА_1 суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що згідно положення частини четвертої статті 71 Сімейного кодексу України (далі - СК України), обов'язковою умовою сплати грошової компенсації за частку у спільному сумісному майні подружжя, є його неподільність та наявність згоди другого з подружжя на припинення його частки, тоді як вона такої згоди не надавала. 
 
Висновки судів про презумпцію згоди позивача на відчуження ОСОБА_3 автомобілів, як підстава відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення грошової компенсації її частки у вартості автомобілів ГАЗ 330202 ПР 2464, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1; ГАЗ 330202 ПР 2464, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, VOLKSWAGEN TRANSPORTER 1968, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5, VOLKSWAGEN TOUREG 2967, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, за відсутності наданих відповідачем доказів, не узгоджуються з роз'ясненнями наданими у пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», відповідно до яких у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
 
Крім того, вирішуючи питання про стягнення з відповідача компенсації вартості 1/2 автомобіля MERCEDES-BENZ PONTON 219 2200, 1959 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4, який було відчужено ОСОБА_3, суди безпідставно взяли за основу вартість зазначеного транспортного засобу, визначену висновком спеціаліста-автотоварознавця від 22 березня 2017 року у розмірі 60 927,75 грн, не врахувавши неможливість встановлення такої за наслідками проведення судової автотоварознавчої експертизи, та, у порушення вимог частини другої статті 150 ЦПК України, необгрунтовано відхилили клопотання про призначення у справі повторної судової автотоварознавчої експертизи, тим самим не сприяючи стороні позивача у з'ясуванні питання щодо дійсної вартості зазначеного транспортного засобу.
 
У відзиві на касаційну скаргу, ОСОБА_3 просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій без змін.
 
Зазначив, що касаційна скарга не відповідає вимогам, передбаченим статтею 326 ЦПК України 2004 року, касаційне провадження у порушення вимог процесуального законодавства відкрито на підставі апеляційної скарги, оскільки документ під назвою «касаційна скарга» відсутній. Вказував на те, що набуті у період шлюбу транспортні засоби, крім автомобіля MERCEDES-BENZ PONTON 219 2200, 1959 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4, були відчужені за згоди ОСОБА_1, а грошові кошти, отримані від їх продажу витрачені на потреби сім'ї, доказів протилежного позивач не надала. Зауважував, що суди обгрунтовано стягнули з нього на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля MERCEDES-BENZ PONTON 219 2200, 1959 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4, виходячи з вартості цього транспортного засобу, визначеної висновком спеціаліста-автотоварознавця від 22 березня 
2017 року. Зважаючи на викладене та ураховуючи, що розмір аліментів на утримання дітей, встановлений на підставі рішення суду, що відповідає вимогам законодавства України, а житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 було знищено сторонами орієнтовно у 2010-2011 роках, вважав, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильно висновку про відсутність підстав для збільшення частки ОСОБА_1 у спільному сумісному майні подружжя.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 
2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
24 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» 
ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що 14 лютого 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, який розірвано за рішенням Павлоградського районного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року. Від шлюбу вони мають двох малолітніх синів -ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.
 
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2015 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
 
У період шлюбу сторонами набуто майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя:
- 15 жовтня 2010 року житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 який було знесено, що підтверджується актом Колективного підприємства «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 09 березня 2017 року; 
- 15 жовтня 2010 року земельні ділянки (кадастровий НОМЕР_9, площею 0,0600 га, кадастровий НОМЕР_11, площею 0,0400 га, кадастровий НОМЕР_10, площею 0,0215 га), розташовані по АДРЕСА_1;
- 24 січня 2012 року автомобіль ГАЗ 330202 ПР 2464, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, який 14 січня 2015 року був відчужений 
ОСОБА_4 за 29 860,00 грн;
- 05 квітня 2012 року автомобіль ГАЗ 330202 ПР 2464, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, який 14 січня 2015 року було відчужено 
ОСОБА_8 за 29 920,00 грн;
- 13 серпня 2013 року автомобіль VOLKSWAGEN TOUREG 2967, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, який 20 травня 2015 року відчужено ОСОБА_10 за 200 000,00 грн; 
- 01 серпня 2014 року автомобіль MERCEDES-BENZ PONTON 219 2200, 
1959 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4, який 20 серпня 2015 року було відчужено ОСОБА_11 за 12 000 грн;
- 07 жовтня 2014 року автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER 1968, 
2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5, який 13 березня 2015 року відчужено ОСОБА_8 за 405 000,00 грн
 
Із вказаного майна, автомобіль VOLKSWAGEN TOUREG 2967, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, придбано за договором купівлі-продажу №906450 від 12 серпня 2013 року, укладеним між ТОВ «Автоцентр-Україна» та ОСОБА_1 за кошти, отримані за кредитним договором № 50009879 від 
06 серпня 2013 року, позичальником за яким є ОСОБА_1, а поручителем - ОСОБА_3
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника 
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
 
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
 
Розпорядження об'єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
 
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
 
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
 
Щодо відчуження транспортних засобів у період перебування у зареєстрованому шлюбі
 
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. 
 
Частиною третьою статті 65 СК України визначено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. 
 
Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
 
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
 
Верховним Судом України у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі 
№ 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 викладено правовий висновок, відповідно до якого укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним за умови, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
 
У постанові № 14-325цс18 від 21 листопада 2018 року Велика Палата Верховного Суду відступаючи від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у вищенаведених постановах, дійшла правового висновку про те, що положення частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України, які закріплюють право другого з подружжя оскаржити правочин вчинений щодо розпорядження спільним майном, вчинений без його згоди, не пов'язують наявність чи відсутність згоди іншого з подружжя на укладення договору, ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором.
 
Ураховуючи наведене, вирішуючи спір щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, суди першої та апеляційної інстанції належним чином не перевірили доводів ОСОБА_1 та відповідних доказів про те, що відчуження належних подружжю транспортних засобів у період шлюбу відбувалося без її згоди, і виручені від їх продажу кошти не були використані в інтересах сім'ї, оскільки 
06 січня 2015 року вона разом з малолітніми дітьми виїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації, оскільки подружжя на той час не вело спільного господарства. 
 
Твердження відповідача про те, що тягар доказування обставин необхідних для спростування презумпції згоди позивача на відчуження майна другим з подружжя має покладатися на того з подружжя, який її спростовує, не є переконливим, зважаючи на те, що продаж належного подружжю рухомого майна було здійснено ОСОБА_3 за відсутності позивача та дітей на території України, а тому за таких обставин саме відповідач має довести наявність згоди дружини на відчуження цього майна та використання отриманих від його реалізації коштів в інтересах сім'ї. 
 
Перевіряючи доводи касаційної скарги щодо необгрунтованого відхилення судом апеляційної інстанції клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про призначення у справі повторної судової експертизи щодо визначення дійсної ринкової вартості автомобіля MERCEDES-BENZ PONTON 219 2200, 1959 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4, Верховний Суд зазначає наступне.
 
За правилами частини другої статті 303 ЦПК України 2004 року, у редакції на дату розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
 
Відмовляючи у задоволенні клопотання про призначення повторної автотоварознавчої експертизи, апеляційний суд обгрунтовано виходив з того, що сама по собі незгода з визначеною судовим-експертом автотоварознавцем ринковою вартістю автомобіля MERCEDES-BENZ PONTON 219 2200, 1959 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4, не свідчить про наявність підстав для призначення у справі повторної експертизи, клопотання про проведення якої не заявлялося у суді першої інстанції. 
 
Щодо присудження позивачу грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно та припинення права власності на земельні ділянки
 
Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.
 
Відповідно до частини першої, другої, четвертої, п'ятої статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
 
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
 
Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України, за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
 
Статтею 365 СК України визначено підстави припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших його співвласників.
 
Ураховуючи зазначені вимоги матеріального закону та відсутність у матеріалах справи згоди позивача на одержання грошової компенсації вартості належної їй частки у праві власності на земельні ділянки, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, обгрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій на порушенням норм матеріального права дійшли помилкових висновків щодо присудження ОСОБА_1 грошової компенсації за належні їй права власності 1/2 часток у земельних ділянках, розташованих по АДРЕСА_1. 
 
Вирішуючи питання про поділ майна подружжя у частині належних їм на праві спільної сумісної власності земельних ділянок суди мають застосовувати положення частин четвертої та п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, зважаючи на те, що припинення права на частку у спільному майні за відсутності згоди на присудження грошової компенсації іншого співвласника може мати місце виключно з підстав, передбачених частиною першою статті 
365 ЦК України.
 
За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд, згідно з частинами другою та третьою статті 70 
СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).
 
Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя й не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. 
 
Надаючи оцінку доводам сторін та зібраним у справі доказам, суди залишили поза увагою, та не перевірили доводи позивача про вчинення відповідачем дій, що призвели до зменшення обсягу спільного майна подружжя, а саме: знесення належного сторонам на праві спільної сумісної власності житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, який було придбано ними у шлюбі 15 жовтня 2010 року, відсутність якого на час вирішення спору підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. 
 
Наведені у відзиві на касаційну скаргу доводи ОСОБА_3 про безпідставне відкриття касаційного провадження у справі за відсутності процесуального документа під назвою «касаційна скарга» є неспроможними, оскільки за формою та змістом скарга, подана представником ОСОБА_1 - 
ОСОБА_2 відповідає вимогам статті 326 ЦПК України 2004 року. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанції розглянули спір з порушенням норм процесуального права зокрема не дослідили зібрані у справі докази, не надали їм належної оцінки, зокрема не навели мотивів урахування доводів та відповідних доказів однієї сторони та відхилення доводів і відповідних доказів другої сторони, неправильно застосували норми матеріального права, а тому оскаржувані судові рішення не відповідають критеріям законності та обгрунтованості, 
 
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ураховує тривалість розгляду зазначеної справи в суді, разом з тим, оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин справи, надання оцінки та переоцінки доказів, зазначене унеможливлює ухвалення ним нового судового рішення.
 
Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що оскаржувані судові рішення, ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є підставою для його їх скасування з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
З огляду на висновок щодо суті вирішення касаційної скарги, судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, підлягають розподілу за результатами розгляду спору.
 
Керуючись статями 400, 402, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.
 
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 
03 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий:                                                               В. А. Стрільчук
Судді:                                                                           В. О. Кузнєцов 
С.О. Погрібний
О.В. Ступак
Г.І. Усик