Постанова
Іменем України
 
06 березня 2019 року
місто Київ
 
справа № 465/6428/15-ц
провадження № 61-10346св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_2,
відповідачі: ОСОБА_3, Франківська районна адміністрація Львівської міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 18 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Крайник Н. П., Мельничук О. Я.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив змінити договір найму житлового приміщення щодо квартири АДРЕСА_1; зобов'язати Франківську районну адміністрацію Львівської міської ради укласти з ним окремий договір найму на кімнату, площею 12 кв. м, у квартирі АДРЕСА_1.
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що він та його колишня дружина ОСОБА_3 зареєстровані та проживають у квартирі АДРЕСА_1, яка не приватизована та належить до житлового фонду Львівської міської ради. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 28 лютого 2013 року, залишеним у силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 березня 2014 року, встановлено порядок користування згаданою квартирою, згідно з яким позивачу залишено у користуванні кімнату, площею 12 кв. м, а відповідачу - кімнату, площею 15, 7 кв. м; інші приміщення квартири залишено у спільному користуванні. Оскільки відповідач дозволу на укладення окремого договору житлового найму не дає, позивач просить змінити договір житлового найму спірної квартири та зобов'язати Франківську районну адміністрацію Львівської міської ради укласти окремий договір найму житлової кімнати, площею 12, 0 кв. м, а допоміжні приміщення залишити у спільному користуванні.
Стислий виклад заперечень відповідача
ОСОБА_3 позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 03 червня 2016 року позов задоволено. Змінено договір житлового найму квартири АДРЕСА_1. Зобов'язано Франківську районну адміністрацію Львівської міської ради укласти з ОСОБА_2 окремий договір житлового найму на кімнату, площею 12, 0 кв. м, у квартирі АДРЕСА_1, допоміжні приміщення залишити у спільному користуванні сторін. Вирішено питання про судові витрати.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 28 лютого 2013 року визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 між сторонами, а тому вимоги ОСОБА_2 про зміну договору найму та укладення з ним окремого договору найму на кімнату, площею 12, 0 кв. м, не порушують житлових прав ОСОБА_3
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 18 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції керувався тим, що на час розгляду справи ОСОБА_2 утворив нову сім'ю, проживає у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, відтак укладення окремого договору найму на кімнату, площею 12, 0 кв. м, яка залишається у його користуванні, призведе до заселення у квартиру двох сімей (ОСОБА_2 та ОСОБА_4, а також ОСОБА_3.), що є недопустимим в силу вимог частини третьої статті 50 та статті 63 ЖК Української РСР.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначив, що суд не взяв до уваги та проігнорував положення статті 64 ЖК Української РСР, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. При цьому його дружина не претендує на спірну кімнату, а тому відсутні підстави стверджувати про неможливість укладення окремого договору найму на спірну кімнату у квартирі. Зазначив, що його дружина має інше житло, постійно там проживає, отже доводи суду апеляційної інстанції про те, що позивач проживатиме із нею за адресою спірної квартири є припущеннями.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У наданому відзиві відповідач просила касаційну скаргу залишити без задоволення з підстав її необґрунтованості та недоведеності.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 22 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 02 лютого 2001 року на підставі ордера № 002199 відповідачем отримано квартиру на сім'ю у складі трьох осіб за адресою: АДРЕСА_1. Квартира складається з двох кімнат, лоджії, коридора, кухні, ванної кімнати та туалету, загальною площею 54, 40 кв. м.
В ордері на отримання квартири значилася ОСОБА_3, її батько ОСОБА_6, а також позивач ОСОБА_2
У 2002 році ОСОБА_6 помер.
04 грудня 2008 року на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.
На підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 лютого 2013 року у цивільній справі № 2-375/11, залишеного без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 березня 2014 року, задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, встановлено між ними такий порядок користування квартирою АДРЕСА_1: кімнату, площею 12, 0 кв. м, що на поверховому плані позначена цифрою «5», залишено у користуванні ОСОБА_2; кімнату, площею 15, 7 кв. м, що на поверховому плані позначена цифрою «4», залишено у користуванні ОСОБА_3; коридор, що на поверховому плані позначений цифрою «1», кухню, що на поверховому плані позначена цифрою «3», лоджію, що на поверховому плані позначена цифрою «7»; санвузол, що на поверховому плані позначений цифрами «2, 6», залишено у спільному користуванні.
Відповідно до довідки ЛКП «Вулецьке» від 19 листопада 2015 року № 1298 ОСОБА_2 зареєстрований за адресою спірної квартири як колишній чоловік основного квартиронаймача ОСОБА_3
Згідно із відповіддю Залізничного районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області встановлено, що 27 лютого 2009 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, про що складено актовий запис про шлюб від 27 лютого 2009 року № 31. Відмітка про розірвання шлюбу в актовому записі відсутня.
Відповідно до повідомлення Жовківського ВП Кам'янка-Бузького ВП ГУ НП України у Львівській області від 16 серпня 2016 року ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, а фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2.
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснив, що він дійсно перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4, проте проживає у будинку нової дружини вкрай зрідка (лише один день в тиждень), тому бажає укласти окремий договір найму на кімнату, яка залишилась у його користуванні згідно з рішенням Франківського районного суду м. Львова від 28 лютого 2013 року.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Відповідно до статті 50 ЖК Української РСР жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам. При наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев'ять років, крім подружжя. Не допускається також заселення квартири, збудованої для однієї сім'ї, двома і більше сім'ями або двома і більше одинокими особами, за винятком випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 54 цього Кодексу. Особам похилого віку, а за висновком лікувально-профілактичного закладу також відповідним категоріям осіб з інвалідністю і хворим на їх прохання жилі приміщення надаються на нижніх поверхах або в будинках з ліфтами.
Згідно зі статтею 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Радою Міністрів Української РСР. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім'ї порівняно з умовами, передбаченими законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства Української РСР, є недійсними.
За приписами статті 64 ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.
За правилом статті 103 ЖК Української РСР договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім'ї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, іншими законодавчими актами Союзу РСР і цим Кодексом.
Згідно зі статтею 104 ЖК Української РСР член сім'ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. У разі відмовлення членів сім'ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку.
За правилом статті 63 ЖК Української РСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо).
Відповідно до усталеної правозастосовчої практики, викладеної в абзаці 2 пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при поділі жилого приміщення за вимогою члена сім'ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік як такого, що потребує поліпшення житлових умов.
Вирішуючи спір, апеляційний суд, встановивши, що ОСОБА_2 утворив нову сім'ю, проживає у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, дійшов висновку, що укладення окремого договору найму на житлову кімнату, площею 12, 0 кв. м, яка залишається у його користуванні, фактично призведе до заселення у квартиру двох сімей (ОСОБА_2 та ОСОБА_4, а також ОСОБА_3.), що є неприпустимим в силу вимог частини третьої статті 50 ЖК Української РСР та статті 63 ЖК Української РСР. 
Верховний Суд з наведені висновки не визнає обґрунтованими та правомірними
З огляду на наведене Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції зробив неправомірний висновок про відсутність підстав для задоволення позову. Обставини спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у спірній кімнаті судом не встановлені, наявність цього факту під час розгляду справи не доведено та має ознаки формальних припущень.
Додатково Верховним Судом враховано, що згідно із рішенням Франківського районного суду м. Львова від 28 лютого 2013 року, залишеним у силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 березня 2014 року, встановлено порядок користування згаданою квартирою, згідно з яким позивачу залишено у користуванні кімнату, площею 12 кв. м, що свідчить про наявність спору між сторонами з приводу користування спірною квартирою, фактично підтвердило право позивача на укладення окремого договору найму із ним. Наведені обставини дають підстави для висновку про неможливість вирішення існуючого між сторонами спору у позасудовому порядку, оскільки свідчить про відсутність згоди відповідача на зміну договору найму житлового приміщення.
Суд першої інстанції, встановивши, що на підставі іншого судового рішення між сторонами встановлено порядок користування згаданою квартирою, згідно з яким позивачу залишено у користуванні кімнату, площею 12 кв. м, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Апеляційний суд, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, не врахував наведених положень законодавства, у зв'язку із чим скасував судове рішення, яке відповідає закону.
Висновки суду апеляційної інстанції ґрунтуються на помилкових посилках, зокрема враховано обставини, що не настали на момент виникнення спору та вирішення справи судом.
Відмовивши у задоволенні позову, апеляційний суд фактично не вирішив спір, що існує між сторонами як мешканцями однієї квартири, ухвалив рішення не на користь позивача за відсутності правових та фактичних перешкод для цього.
Зміна зазначеного договору найму житла не призведе до штучного погіршення житлових умов позивача та відповідача і створить необхідність постановки його на облік як такого, що потребує поліпшення житлових умов, оскільки розмір наданої позивачу у користування площі житла хоча й неістотно менше норми житлової площі в Україні (встановленої у статті 47 ЖК УРСР), проте більше того розміру житлової площі, користування якою надає право громадянину для постановки на облік як особи, яка потребує поліпшення її житлових умов.
Верховним Судом враховано, що правило про норму житлової площі в Україні підлягає застосуванню таким чином, що розмір жилого приміщення, що підлягає наданню особі, має перебувати у зазначених межах, але бути не меншим розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України (стаття 48 ЖК УРСР).
Верховним Судом враховано, що сторони на час розгляду справи не є членами однієї сім'ї, не проживають спільно, не поєднані спільним побутом, не ведуть спільне господарство. За таких умов кожна зі сторін має та зберігає право користування спірним житлом, цьому праву кореспондують відповідні обов'язки, які вони зобов'язані нести. А отже, 
Застосовуючи правила статті 5 ЦПК України щодо необхідності обрання судом ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, Верховний Суд визнає застосований судом першої інстанції спосіб захисту у спірних правовідносинах таким, що є належним, відповідає природі правових відносин, що існують між сторонами, є адекватним допущеному порушенню прав та інтересів позивача.
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Розподіл судових витрат
Згідно з підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про задоволення касаційної скарги, то судові витрати у вигляді судового збору за подання касаційної скарги підлягають стягненню із ОСОБА_3 та Франківської районної адміністрації Львівської міської ради на користь ОСОБА_2 у сумі 1 169, 28 грн.
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Апеляційного суду Львівської області від 18 серпня 2016 року скасувати.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 червня 2016 року залишити в силі.
Стягнути у рівних частках з ОСОБА_3 та Франківської районної адміністрації Львівської міської ради на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 1 169, 28 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                          В. А. Стрільчук

Судді                                                                                                            В. О. Кузнєцов

                                                                                                                      А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак