ПОСТАНОВА
Іменем України

05 квітня 2019 року 
Київ
справа №826/941/14
адміністративне провадження №К/9901/4188/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Гончарової І.А., 
суддів - Ханової Р.Ф., Олендера І.Я.  
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АТ Каргілл» 
на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.02.2014 (головуючий суддя - Шулежко В.П.) 
та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23.07.2014 (колегія суддів: головуючий суддя - Чаку Є.В., судді - Файдюк В.В., Мєзєнцев Є.І.)
у справі № 826/941/14 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АТ Каргілл»
до Міжрегіонального Головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників
про скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «АТ Каргілл» (далі - Товариство) звернулось до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення Міжрегіонального Головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників  (далі - Офіс) від 15.01.2014.

В обґрунтування позовних вимог Товариство зазначило про помилковість висновків ДПІ про порушення Товариством вимог податкового законодавства під час формування податкової звітності щодо бюджетного відшкодування податку на додану вартість. Тому, у відповідача не було правових підстав вважати, що позивачем неправильно визначено його податкові зобов'язання з податку на додану вартість та приймати оскаржуване податкове повідомлення-рішення. 

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.02.2014, залишеною  без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.07.2014, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Товариство звернулось до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просило їх скасувати та задовольнити адміністративний позов у повному обсязі.

Відповідач заперечень на касаційну скаргу не надав, що не перешкоджає розгляду справи.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.08.2014 відкрито касаційне провадження.

15.01.2018 справу, в порядку передбаченому Розділом VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, передано до Верховного Суду.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діяла до 15.12.2017) судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.  

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вищенаведені вимоги кореспондуються з приписами статті 242 КАС України (в редакції, що діє з 15.12.2015). 

Судові рішення попередніх інстанцій вказаним вимогам не відповідають в зв'язку з наступним.

З матеріалів справи вбачається, що за наслідками проведеної документальної позапланової виїзної перевірки правомірності нарахування Товариством сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість заявленого до відшкодування на рахунок платника у банку за період з 01.01.2012 по 31.10.2013, призначеної на підставі постанови старшого слідчого з ОВС відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань Центральною офісу складено акт від 27.12.2013.

В акті викладено висновки контролюючого органу про порушення Товариством п.14.1.18 п. 14.1 ст.14, п. 185.1 ст.185. п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.3, п. 200.4  ст. 200 Податкового кодексу України, що призвело до завищення суми податкового кредиту та від'ємного значення в розмірі 524 039 грн.

На підставі висновків акту, контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення 15.01.2014 №0000033720, яким встановлено завищення позивачем сум бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 524 039 грн. та нараховано штрафні санкції у розмірі 242 019 грн.

Свої дії щодо прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення відповідач мотивує тим, що укладені між Товариством та ТОВ «Ферко» господарські догори реально не виконувались та мали безтоварний характер, а тому не давали Товариству підстав для формування податкової звітності з урахуванням цих операцій.

Спірні правовідносини регламентувались положеннями Податкового Кодексу України, Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та нормативними актами, прийнятими на їх виконання, у відповідних редакціях.

Питання, пов'язані з обчисленням податку на додану вартість, обчислення об'єкту оподаткування, формуванням виникнення податкових зобов'язань у разі постачання товарів та надання послуг внормовано статтями 14, 44, 198, 201 ПК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкових зобов'язань мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

У зв'язку з цим недоведеність фактичного здійснення господарської операції (нездійснення операції) позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкової вигоди навіть за наявності правильно оформлених за зовнішніми ознаками та формою, але недостовірних та у зв'язку з цим юридично дефектних первинних документів, якщо рух коштів не забезпечений зв'язком з господарською діяльністю учасників цих операцій.

Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності зобов'язаний суб'єкт владних повноважень, натомість суб'єкт господарювання має спростувати доводи суб'єкта владних повноважень, якщо їх обґрунтованість заперечує.

Матеріалами справи встановлено, що у період з січня по травень 2013 року між Товариством та ТОВ «Ферко» укладено договори поставок, за умовами яких останнє зобов'язалось передати у власність позивача сільськогосподарську продукції - сою.

На підтвердження виконання умов договору та фактичного отримання позивачем  продукції під час розгляду справи Товариством надано товарно-транспортні, видаткові та податкові накладні, докази оплати отриманого товару, докази подальшого використання придбаної продукції під час виконання Товариством зовнішньоекономічних контрактів щодо поставки сільгосппродукції.

Водночас, як в акті перевірки від 27.12.2013, так і під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій, відповідач обґрунтовував свої дії щодо прийняття оскаржуваного повідомлення-рішення тим, що ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві не змогло провести зустрічну перевірку ТОВ «Ферко» щодо підтвердження господарських відносин із платниками податків за період з 01.01.2012 по 30.09.2013 через відсутність його за місцем реєстрації, про що складено акт від 13.11.2013.

Виключно на підставі зазначеної інформації, отриманої від ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві, відповідачем зроблено висновок про безтоварність та фіктивність договорів поставок, укладених між Товариством та ТОВ «Ферко».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що неможливість здійснити зустрічну перевірку ТОВ «Ферко» є достатнім та беззаперечним доказом безтоварності операцій та фіктивності укладених між позивачем та його контрагентом угод. Крім того, судами зроблено висновок про відсутність ділової мети та розумної економічної причини у господарських операціях, укладених між позивачем та його контрагентом.

Колегія судів Касаційного адміністративного суду не погоджується з зазначеними висновками судів попередніх інстанцій виходячи з наступного.

Відповідно до приписів частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діяла до 15.12.2017) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач під час розгляду справи щодо визнання протиправним податкового повідомлення-рішення №0000033720 від 15.01.2014 обмежився посиланням на інформацію іншого контролюючого органу щодо неможливості здійснити зустрічну перевірку ТОВ «Ферко».

В той же час, позивачем надано копії судових рішень у справах за позовами ТОВ «Ферко» до ДПІ у Шевченківському районі у м. Києві, ДПІ у Печерському районі у м. Києві про визнання протиправними податкових повідомлень-рішень прийнятих контролюючим органом за наслідками перевірок, проведених у 2012-2013 роках (том 2 а.с.2-39).

Так, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.01.2014 у справі №826/18671/13-а, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.06.2014 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04.09.2014, адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Ілта» до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві   Товариство з обмеженою відповідальністю «Ферко» про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень    задоволено: скасовано податкове повідомлення-рішення від № 90026552207 від 19 листопада 2013 року.
Зі змісту зазначених судових рішень вбачається, що контролюючим органом проведено перевірку діяльності ТОВ «Ферко» за період з 01.09.2012 по 30.06.2013 та за наслідками її проведення складено акт від 01.11.2013. 

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача про неможливість проведення зустрічної перевірки контрагента позивача в той самий час, як така перевірка здійснювалась ДПІ у Печерському районі у м. Києві.

Враховуючи вищевикладене, доводи відповідача про  неможливість здійснення зустрічної перевірки ТОВ «Ферко» не дають підстав вважати, що договори, укладені між Товариством та ТОВ «Ферко» мали безтоварний характер, а їх діяльність була фіктивною.

Жодних інших доказів, що підтверджують безтоварність та фіктивність господарських відносин між позивачем та його контрагентом матеріали справи не містять.

Судами попередніх інстанцій не дано оцінки наведеному та всупереч приписів статей 163, 206 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діяла до 15.12.2017) не зазначено на підставі яких встановлених судом обставин із посиланням на які докази вони дійшли висновку про фіктивність, укладених між позивачем та ТОВ «Ферко» договорів.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно зі статтею 351 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 

Керуючись статтями 344, 238, 349, 351, 354, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, -  

П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АТ Каргілл» - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.02.2014 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23.07.2014 - скасувати та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «АТ Каргілл» задовольнити.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Міжрегіонального Головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників №0000033720 від 15.01.2014.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Судді                                 І.А. Гончарова    
 
                                    Р.Ф. Ханова

                                                                                                          І.Я. Олендер