ПОСТАНОВА
Іменем України

10 квітня 2019 року 
Київ
справа №820/6373/16
адміністративне провадження №К/9901/20108/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
Судді-доповідача: Желтобрюх І.Л.,
суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 26 січня 2017 року (суддя                  Спірідонов М.О.) та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від                  13 квітня 2017 року (колегія суддів у складі: головуючого судді Жигілія С.П., суддів - Дюкарєвої С.В., Перцової Т.С.) у справі за позовом ОСОБА_2 до Ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці, Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, зобов'язання вчинити дії,
установив:
У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із адміністративним позовом до Ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці (далі - Ліквідаційна комісія УМВС України на Південній залізниці), Головного управління Національної поліції в Харківській області, в якому просила: визнати протиправним та скасувати наказ Ліквідаційної комісії УМВС України на Південній залізниці від 20 жовтня 2016 року №256 о/с в частині звільнення ОСОБА_2 згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ; поновити ОСОБА_2 на посаді інспектора з інформаційно-аналітичного забезпечення лінійного відділу на станції Гребінка УМВС України на Південній залізниці; зобов'язати Ліквідаційну комісію УМВС України на Південній залізниці зарахувати позивачу вислугу років в органах внутрішніх справ з 10 вересня 2015 року по 20 жовтня 2016 року; зобов'язати відповідачів вжити заходів щодо обов'язкового працевлаштування позивача.
Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 26 січня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від                      13 квітня 2017 року, позов задоволено частково: скасовано наказ Ліквідаційної комісії УМВС України на Південній залізниці від 20 жовтня 2016 року №256 о/с в частині звільнення ОСОБА_2 згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ; поновлено ОСОБА_2 на посаді інспектора з інформаційно-аналітичного забезпечення лінійного відділу на станції Гребінка УМВС України на Південній залізниці з 20 жовтня 2016 року; зобов'язано Ліквідаційну комісію УМВС України на Південній залізниці зарахувати позивачу вислугу років в органах внутрішніх справ з 10 вересня 2015 року по 20 жовтня 2016 року; у задоволенні решти вимог - відмовлено.
Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій Ліквідаційна комісія УМВС України на Південній залізниці звернулась із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповноту з'ясованих судами обставин справи, просить скасувати прийняті ними рішення і ухвалити нове, яким відмовити у позові в задоволеній частині.
В обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на те, що наразі всі посади в УМВС на Південній залізниці скорочені, останнє перебуває в стані повної ліквідації, а тому звільнення ОСОБА_2 через скорочення штатів відбулось відповідно до закону. Крім того, зауважує, що позивача було попереджено у встановлений законом термін про наступне вивільнення у зв'язку із ліквідацією установи. Також стверджує, що зарахування судами до вислуги років позивача періоду служби в органах внутрішніх справ після 7 листопада 2015 року є безпідставним, оскільки з цієї дати органи внутрішніх справ припинені.
Від ОСОБА_2 надійшли письмові заперечення на касаційну скаргу, в якій вона просить залишити в силі рішення судів попередніх інстанцій як законні й обґрунтовані, а касаційну скаргу відповідача - без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Суди встановили, що позивач, ОСОБА_2 з 14 серпня 2006 року проходила службу в органах внутрішніх справ України, з 7 жовтня 2011 року - працювала у лінійному відділі на станції Гребінка УМВС України на Південній залізниці на посаді інспектора з інформаційно-аналітичного забезпечення. 
Згідно з наказом УМВС України на Південній залізниці № 227о/с від 2 жовтня             2013 року позивачу з 6 вересня 2013 року надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. 
Наказом УМВС України на Південній залізниці від 10 вересня 2015 року № 166 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас через скорочення штатів відповідно до пункту 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.
Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 31 травня 2016 року у справі №820/1160/16 скасовано наказ УМВС України на Південній залізниці від                  10 вересня 2015 року № 166 о/с в частині звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ та поновлено її на посаді інспектора з інформаційно-аналітичного забезпечення лінійного відділу на станції Гребінка УМВС України на Південній залізниці. 
На виконання зазначеної постанови наказом №241 о/с від 15 червня 2016 року ОСОБА_2 поновлено на посаді.
15 серпня 2016 року позивачем отримано лист за підписом заступника Голови Ліквідаційної комісії УМВС України на Південній залізниці з пропозицією прибути до комісії для внесення змін до трудової книжки, а також зазначено про можливість подальшого проходження служби в лавах Національної поліції після створення поліцейських комісій та оголошення добору на службу в поліцію.
Наказом УМВС України на Південній залізниці від 20 жовтня 2016 року №256 о/с позивача звільнено у запас Збройних Сил України згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та пункту 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України. 
Не погоджуючись із таким рішенням відповідача та вважаючи його протиправним,             ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_2 виявила намір проходити службу в поліції, проте їй не було запропоновано жодної посади в органах поліції, а також не було перевірено можливості її подальшого використання на службі.
Колегія суддів КАС ВС погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, виходячи з наступного.
Порядок та умови проходження служби в органах внутрішніх справ регламентовано Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня         1991 року № 114 (далі - Положення № 114), згідно з пунктом 8 якого дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема у зв'язку зі скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.
Відповідно до пункту 64 «г» Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.
2 липня 2015 року прийнято Закон України № 580-VIІI «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIІI).
Відповідно до пункту 1 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIІI, останній набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.
Закон № 580-VIІI опубліковано в газеті «Голос України» 6 серпня 2015 року, відтак, він набрав чинності з 7 листопада 2015 року, а пункти 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17- 18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону набрали чинності з 7 серпня               2015 року.
Пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 580-VIІI передбачено, з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.
Згідно з пунктом 9 Розділу XI «Прикінцевих та Перехідних положень» Закону № 580-VIІI працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.
Пунктом 10 Розділу XI «Прикінцевих та Перехідних положень» Закону № 580-VIІI обумовлено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. 
Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП обумовлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною другою статті 40 КЗпП визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від                  4 березня 2014 року у справі № 21-8а14, ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, у якому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо відповідне обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то самого посилання на те, що особа ліквідується, є недостатньо. У зв'язку з цим, при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких прийнято рішення, судам належить з'ясовувати фактичність такої ліквідації. При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.
Як зазначав відповідач, згідно з наказом МВС України від 22 червня 2015 року № 741 «Про організаційно-штатні зміни в підрозділах транспортної міліції» всі посади по УМВС України на Південній залізниці, а саме Управління перебуває в стані повної ліквідації.
При цьому, Закон України «Про Національну поліцію» чи інші нормативно-правові акти не містять положень про відмову держави від виконання завдань та функцій, які були покладені на органи міліції, у тому числі й Управління, де проходила службу позивачка.
Також, у постанові від 27 травня 2014 травня у справі № 21-108а14 Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи.
Враховуючи наведену правову позицію Верховного Суду України щодо обов'язку роботодавця працевлаштувати працівників ліквідованої установи, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про можливість застосування до спірних правовідносин загальних норм трудового законодавства, а саме статті 49-2 КЗпП України, частиною третьою якої передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Як встановили суди, постановою Харківського окружного адміністративного суду від         31 травня 2016 року у справі №820/1160/16 було скасовано наказ УМВС України на Південній залізниці від 10 вересня 2015 року № 166 о/с в частині звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ (оскільки такий прийнятий під час перебування останньої у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку). 15 червня              2016 року відповідачем прийнято наказ, яким ОСОБА_2 поновлено на посаді.
Незважаючи на це, 20 жовтня 2016 року відповідач знову приймає рішення про звільнення ОСОБА_2 з тих же підстав - згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та за пунктом 64 «г» (через скороченням штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Тобто, відповідач жодним чином не відновив порушені трудові права позивача.
Після поновлення на роботі ОСОБА_2 неодноразово зверталась до Голови ліквідаційної комісії УМВС України на Південній залізниці - заступника начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області та т.в.о. начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області з проханням вирішити питання щодо її подальшого проходження служби в органах Національної поліції.
Незважаючи на це, позивачу не було запропоновано жодної посади (рівнозначної, вищої чи нижчої) в органах поліції, а також не було перевірено можливості її подальшого використання на службі, не вирішено питання про можливість реалізації права позивача на прийняття на службу до поліції.
Суди попередніх інстанцій правильно зауважили, що саме на Ліквідаційну комісію УМВС України на Південній залізниці покладено обов'язок з працевлаштування позивачки у спосіб, достатній для відновлення її прав, що передбачає можливість подальшого використання на службі шляхом поновлення на посаді та, в подальшому проходження служби в лавах Національної поліції України відповідно до Закону України «Про Національну поліцію».
Посилання відповідача у своїй касаційній скарзі на те, що з 7 листопада 2015 року усі штати ГУ МВС скасовані, посада, яку обіймала позивач, скоротилася, а тому її звільнення у зв'язку із фактичним припиненням діяльності державного органу є законним, - є необґрунтованими. Станом на час розгляду даної справи УМВС України на Південній залізниці не ліквідоване, перебуває в стані припинення, що не позбавляє останнього обов'язку відновити право позивача на працю.
Враховуючи викладене, колегія суддів КАС ВС погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про незаконність звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ, необхідність її поновлення на службі.
Колегія суддів також вважає обґрунтованим висновок судів попередніх інстанцій про зобов'язання Ліквідаційної комісії УМВС України на Південній залізниці зарахувати позивачу до вислугу років в органах внутрішніх справ період з 10 вересня 2015 року (дати звільнення вперше) по 20 жовтня 2016 року (дати повторного звільнення), виходячи з наступного.
Згідно з частиною другою статті 181 КЗпП України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку зараховується як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.
Як встановили суди, з 6 вересня 2013 року по 13 липня 2016 року ОСОБА_2 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а тому вказаний період підлягав зарахуванню до вислуги років. 
Крім того, згідно із судовим рішенням у справі №820/1160/16, яке набрало законної сили, ОСОБА_2 поновлена на службі з 10 вересня 2015 року, відтак, з цієї дати позивач вважається такою, що проходить службу в органах внутрішніх справ.
Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують і зводяться до переоцінки встановлених у справі обставин, що виходить за межі суду касаційної інстанції.
Отже, судами не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, які могли б привести до ухвалення незаконного рішення,  внаслідок чого касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 353, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд 
постановив :
Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 26 січня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2017 року залишити без змін, а касаційну скаргу Ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І.Л. Желтобрюх 
Судді                                                                                            О.В. Білоус
                                                                                                     Т.Г. Стрелець