Постанова
іменем України
12 березня 2019 року
м. Київ
справа  №  682/514/17 
провадження № 51-3865км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                        ОСОБА_1 ,
суддів                                                     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  
за участю:
секретаря судового засідання        ОСОБА_4 ,
прокурора                                            ОСОБА_5 ,                                     
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 14 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 28 грудня 2017 року щодо ОСОБА_8 . 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Згідно з ухвалою Славутського міськрайонного суду від 14 липня 2017 року задоволено клопотання прокурора та звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі – КК)  у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Гусятин Чемеровецького району Хмельницької області та жителя АДРЕСА_1 .
Кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 закрито.
У задоволенні цивільного позову ОСОБА_6 відмовлено.
Органом досудового розслідування ОСОБА_8 підозрювався в тому, що  він 10 січня 2001 року близько 11:45 на сходовій площадці на п`ятому поверсі, біля дверей квартири АДРЕСА_2 під час суперечки з ОСОБА_6 з метою позбавити його життя на ґрунті помсти за нанесену образу та побої, умисно здійснив постріл з рушниці в останнього у ліву середню ділянку спини, внаслідок чого ОСОБА_6 отримав вогнепальне поранення тулуба з пошкодженням внутрішніх органів, що відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я. Проте потерпілий з місця події втік, позбавивши ОСОБА_8 можливості довести свій умисел до кінця з причин, що не залежали від його волі.
Крім того, 12 січня 2001 року під час проведення обшуку в житловому приміщенні за місцем проживання ОСОБА_8 в м. Славута працівниками правоохоронного органу було виявлено і вилучено 50 г бездимного пороху «Сокіл», який відноситься до вибухових речовин метальної дії, та два патрони, що є боєприпасами до нарізної вогнепальної стрілецької зброї, які ОСОБА_8 восени 2000 року незаконно придбав на ринку в          м. Славуті у невстановленої досудовим розслідуванням особи та переніс і зберігав за місцем свого проживання без передбаченого законом дозволу.
Апеляційний суд Хмельницької області ухвалою від 28 грудня 2017 року рішення місцевого суду залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_6 – адвокат            ОСОБА_7 просить вказані судові рішення скасувати, а провадження за клопотанням прокурора про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності закрити через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.  
Представник потерпілого стверджує, що суд неправильно застосував ст. 49 КК, оскільки не врахував, що на час розгляду цього клопотання стосовно ОСОБА_8 здійснювалося досудове розслідування в іншому кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК, що є обставиною, яка відповідно до ч. 3 ст. 49 КК перериває перебіг строку давності.
Також адвокат звертає увагу на те, що всупереч вимогам статей 405, 318 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) розгляд справи в суді апеляційної інстанції був проведений без його участі та без участі потерпілого, не повідомленого належним чином про дату і час апеляційного розгляду, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Позиція учасників судового провадження
Прокурор у судовому засіданні висловилася проти задоволення касаційної скарги і просила залишити судові рішення без зміни.
Інших учасників було належним чином повідомлено про розгляд справи у суді касаційної інстанції, однак у судове засідання вони не прибули. Представник потерпілого у своїй касаційній скарзі просив розглянути її без його участі та  участі потерпілого ОСОБА_6 .
У надісланих до Верховного Суду письмових запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_8 просив здійснювати касаційний розгляд справи за його відсутності, у задоволенні касаційної скарги відмовити і залишити судові рішення без зміни. До письмових заперечень він також долучив копію постанови прокурора від 19 березня 2018 року про закриття кримінального провадження через відсутність у його діяннях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на таке.
Кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 та ч. 1              ст. 263 КК, у вчиненні яких підозрювався ОСОБА_8 , відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких. 
Відповідно до пунктів 4, 5 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло 10 років – у разі вчинення тяжкого злочину, та 15 років – у разі вчинення особливо тяжкого злочину.
Згідно з ч. 2 ст. 49 КК перебіг давності зупиняється, якщо особа, яка вчинила злочин, ухилялася від досудового слідства або суду. У таких випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або з дня її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло 15 років.
Як убачається з матеріалів справи, обставини, пов`язані з кримінальними  правопорушеннями, передбаченими ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 та ч. 1 ст. 263 КК, мали місце 10  та 12 січня 2001 року відповідно.
ОСОБА_8 перебував у розшуку з 8 січня 2003 року та був затриманий  5 жовтня 2016 року, і цього ж дня йому повідомлено про підозру у вчиненні цих кримінальних правопорушень.
Розглядаючи клопотання прокурора, місцевий суд урахував, що з часу вчинення ОСОБА_8 інкримінованих злочинів минуло понад 15 років, та, зважаючи на приписи ч. 2 ст. 49 КК, дійшов умотивованого висновку про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
Ухвала районного суду є належно обґрунтованою та вмотивованою і за змістом відповідає вимогам статей 284–288, 314, 370, 372 КПК.
Доводи адвоката ОСОБА_7 у касаційній скарзі про те, що, постановляючи рішення, місцевий суд не перевірив наявності обставин, передбачених ч. 3         ст. 49 КК, а тому безпідставно звільнив ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності, під час їх перевірки судом касаційної інстанції не знайшли свого підтвердження.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 49 КК перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах 1 та 2 згаданої статті, особа вчинила новий злочин середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин.
При цьому слід враховувати, що згідно із ч. 2 ст. 2 КК особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вина не буде встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, у визначеному законом порядку.
З довідки про судимість, наявної у матеріалах справи, вбачається, що після подій 10 та 12 січня 2001 року, пов`язаних із вчиненням злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 і  ч. 1 ст. 115 та ч. 1 ст. 263 КК, ОСОБА_8 не притягувався до кримінальної відповідальності за скоєння інших злочинів на території України.
Доводи адвоката в касаційній скарзі про наявність у справі обставин, що переривають перебіг строку давності, є безпідставними, оскільки у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які об`єктивні дані, зокрема дані про наявність вироку, який набув законної сили, на підтвердження того, що упродовж цього строку ОСОБА_8  вчинив інші злочини.
Переглядаючи справу за аналогічними доводами представника потерпілого,  наведеними ним в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про законність рішення місцевого суду і мотивованою ухвалою відмовив у задоволенні скарги.
Неспроможними, на думку колегії суддів, є наведені адвокатом у касаційній скарзі доводи про порушення судом апеляційної інстанції вимог п. 5 ч. 2                 ст. 412 КПК щодо здійснення судового розгляду без участі потерпілого.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд належним чином повідомляв потерпілого ОСОБА_6 про дату, час і місце  судових засідань 19 вересня та 15 листопада 2017 року шляхом направлення поштових повідомлень (т. 2, а. с. 6, 19), які потерпілий вчасно отримав, про що свідчать наявні у справі рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 2, а. с. 9, 29). 
У зазначений у повідомленнях час потерпілий ОСОБА_6 до апеляційного суду не з?явився, однак надіслав письмову заяву, в якій просив апеляційний суд  розглянути справу за його відсутності за участю його представника – адвоката ОСОБА_7 .
Про проведення судового засідання 28 грудня 2017 року апеляційний суд намагався повідомити потерпілого ОСОБА_6 телефонограмою, однак не додзвонившись на вказаний ним у матеріалах кримінального провадження номер телефону, зобов`язав повідомити про це його представника – адвоката ОСОБА_7 (т. 2, а. с. 28).
У судове засіданні 28 грудня 2017 року потерпілий ОСОБА_6 не прибув, однак з`явився його представник – адвокат ОСОБА_7 , який не відмовився від поданої ним апеляційної скарги, але повідомив апеляційний суд, що не має можливості висловити свою позицію на підтримку її доводів через незадовільний стан здоров`я. При цьому, незважаючи на оголошену перерву, будь-яких документів на підтвердження свого поганого самопочуття адвокат апеляційному суду не надав. А тому, заслухавши думку учасників процесу, які заперечувати проти відкладення розгляду справи, апеляційний суд дійшов обдуманого висновку про можливість розгляду апеляційної скарги адвоката з урахуванням наведених у ній обґрунтувань і мотивів.   
Зважаючи на викладене, Суд не вбачає підстав стверджувати, що апеляційний суд допустив яких-небудь істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду справи.
Ухвала апеляційного суду за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у ній наведено відповідні обґрунтування та мотиви, якими керувався цей суд при постановленні свого рішення.
Під час перевірки судових рішень суд касаційної інстанції не встановив порушень норм матеріального чи процесуального права, які би були підставами для їх зміни чи скасування, а тому в задоволенні касаційної скарги необхідно відмовити.
На підставі наведеного, керуючись статтями 433, 434, 436, 441 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу представника потерпілого – адвоката ОСОБА_7    залишити без задоволення, а ухвалу Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 14 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 28 грудня 2017 року щодо ОСОБА_8 – без зміни. 
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                             ОСОБА_9