Постанова 
Іменем України 
 
27 березня 2019 року
м. Київ
 
справа № 756/9779/15-ц
провадження № 61-36304св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів:  Антоненко Н. О., Крата В. І.. КоротунаВ. М., Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
представники позивача: Вергелес ІванВасильович, Маляр Максим Васильович, Пономаренко Юлія Вікторівна,
відповідач - ОСОБА_6,
представник відповідача - ОСОБА_7,
третя особа - Національний банк України,
представник третьої особи - Голєв ЮрійВікторович,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_7, на рішення Оболонського районного суду м. Києва у складі судді Жука М. В. від                      06 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Слободянюк С. В., Кравець В. А., Мазурик О. Ф. від 07 грудня 2016 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
На обґрунтування позову посилалося на те, що 07 серпня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 2706/0808/71-498, за яким банком надано позичальнику кредит на суму 105 000,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом 9,5 % річних строком до 04 серпня 2032 року, забезпечений договором іпотеки № 2706/0808/71-498-Z-1 від 07 серпня 2008 року, за якими іпотекодавець передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.
25 травня 2012 року між ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за договором № 2706/0808/71-498 та за договором № 2706/0808/71-498-Z-1 від 07 серпня 2008 року.
Посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_6 своїх зобов'язань, внаслідок чого станом на 07 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 2 023 752 грн 50 коп., ПАТ «Дельта Банк», уточнивши позовні вимоги, просив суд в рахунок погашення кредитних зобов'язань за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання права власності на зазначену квартиру за ПАТ «Дельта Банк».
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року позов задоволено. В рахунок погашення загальної заборгованості за кредитним договором № 2706/0808/71-498 від 07 серпня 2008 року у сумі 2 023 752 грн 49 коп., що складається з 1 720 026 грн79 коп. - тіло кредиту, 215 702 грн 76 коп. - відсотки,                    82 696 грн 53 коп. - пеня, 2 061 грн 47 коп. - три проценти річних від суми простроченого тіла кредиту та 3 264 грн 94 коп. - три проценти річних від суми прострочених відсотків, звернуто стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов іпотечного договору № 2706/0808/71-498-Z-1 від 07 серпня 2008 року - квартиру АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцю ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 07 серпня 2008 року, посвідченого нотаріусом Голубничою О. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2500, шляхом передачі іпотекодержателю предмета іпотеки у власність. Визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на квартиру АДРЕСА_1, вартість, якої згідно висновку про вартість майна станом на     30 серпня 2016 року становить                       1 161 236 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 взяті на себе зобов'язання не виконує, згоду на позасудовий порядок врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань не надає, що підтверджується його письмовою заявою, а тому дійшов висновку про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості у обраний позивачем спосіб, а саме шляхом визнання права власності на нерухоме майно передане іпотеку враховуючи його вартість згідно висновку експерта від 30 серпня 2016 року.
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У січні 2017 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано справу № 756/9779/15-ц з Оболонського районного суду м. Києва. Зупинено виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року до закінчення касаційного провадження.
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Справа передана до Верховного Суду.
 
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 лютого                  2019 року справу за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_6, третя особа - Національний банк України, про звернення стягнення на предмет іпотеки, призначено до розгляду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано, що між сторонами існує спір стосовно вартості предмету іпотеки; не досліджено підтвердження передачі позивачу прав вимоги, оскільки останнім надано лише витяг з договору купівлі-продажу прав вимоги; не зазначено, що рішення не підлягає виконанню у період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; проігноровано той факт, що в квартирі проживають малолітні діти та не досліджено факт відсутності дозволу органів опіки та піклування на передачу квартири в іпотеку тощо.
 
Відзив на касаційну скаргу не подано.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд установив, що 07 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 2706/0808/71-498, за умовами якого останньому надано кредит в розмірі 105 000,00 доларів США для здійснення останнім розрахунків по договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, на строк до 04 серпня 2032 року включно зі сплатою 9,5 % річних за користування кредитом. Цього ж дня між сторонами було укладено додаткові угоди щодо визначення порядку встановлення відсоткової ставки за користування кредитними коштами.
Також, 07 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_6 укладено іпотечний договір № 2706/0808/71-498-Z-1, за яким ОСОБА_6 в забезпечення виконання основного зобов'язання передав в іпотеку ВАТ «Сведбанк» належне йому на праві власності майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1.
За умовами пункту 11 договору іпотеки  іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов'язання повністю або частково, у тому числі якщо іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов'язанням та цим договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов'язання (як основного боргу, так і процентів за ним). 
За змістом пункту 12 цього договору іпотеки за вибором іпотекодержателя застосовується один із видів способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в підпунктах 12.3.1 та 12.3.2 цього пункту договору.
Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу прав вимоги від            25 травня 2012 року та витягу з додатку № 1, вбачається, що до ПАТ «Дельта Банк» від ПАТ «Сведбанк» перейшло право вимоги за кредитним договором                                         № 2706/0808/71-498 від 07 серпня 2008 року та договору іпотеки № 2706/0808/71-498-Z-1.
З інформаційної довідки з Державного реєстру іпотек іпотекодержателем об'єкту обтяження квартири АДРЕСА_1, є ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору купівлі-продажу права вимоги між ПАТ «Дельта Банк» та                ПАТ «Сведбанк» від 25 травня 2012 року.
Досудовою вимогою № 31.4-08/2928/15 від 13 липня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» зверталось до ОСОБА_6 з вимогою на виконання зобов'язань за кредитним договором.
Згідно довідки від 07 липня 2015 року заборгованість за кредитним договором №2706/0808/71-498 від 07 серпня 2008 року станом на 07 липня 2015 року складає                 2 023 752 грн 50 коп. 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.
Статтею 36 Закону, яка має назву: «Позасудове врегулювання», передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:
- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону;
- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
У свою чергу, статтею 37 Закону, яка має назву: «Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки», передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.
Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.
Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що стаття 37 Закону не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. Таким чином, суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.
Такий висновок суду відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 21 березня 2018 року № 14-38цс18.
У зазначеній вище постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, крім того, вказала, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.
Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.
Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій вказаного не врахували, не звернули уваги, що відповідно до вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем, оскільки це виключно позасудовий спосіб врегулювання спору.
Отже, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, дійшов висновку про задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої й апеляційної інстанцій та постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки порушене право банку не може бути відновлене шляхом визнання права власності на предмет іпотеки в судовому порядку.
Враховуючи, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог на підставі статті 412 ЦПК України.
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; а також вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (пункт 2 частини другої статті 141 ЦПК України).
 
Оскільки судом касаційної інстанції задоволено касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_7, скасовано рішення судів попередніх інстанцій та відмовлено у задоволенні позову, то відповідно до підпунктів «б», «в» пункту                          4 частини першої статті 416 ЦПК України понесені ОСОБА_6 судові витрати у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної та касаційної інстанцій покладаються на ПАТ «Дельта Банк» у загальному розмірі 8 403 грн 80 коп. (4 019 грн 40 коп. за подачу апеляційної скарги та 4 384 грн 40 коп. за подачу касаційної скарги).
 
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_7, задовольнити.
 
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року скасувати.
У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_6, третя особа - Національний банк України, про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, відмовити.
Стягнути з публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_6 судовий збір за подачу апеляційної та касаційної скарг у розмірі 8 403 грн 80 коп.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.
 
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення судів попередніх інстанцій втрачають законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | Н. О. Антоненко
| В. І. Крат
| В. М. Коротун
| В. П. Курило