ПОСТАНОВА
Іменем України

25 квітня 2019 року 
Київ
справа №813/32/16
адміністративне провадження №К/9901/12016/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді (судді-доповідача) -           Данилевич Н.А.,
суддів -                                                         Бевзенка В.М., 
                                                                 Шарапи В.М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні 
касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України
на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 16 травня 2016 року (головуючий суддя - Хома О.П., судді - Кравців О.Р., Кузан Р.І.)
та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2016 року (головуючий суддя - Глушко І.В., судді - Гуляк В.В., Макарик В.Я.) 
у справі № 813/32/16
за позовом ОСОБА_3
до Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Львівській області, Міністерства внутрішніх справ України, Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру,
про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ.
Короткий зміст позовних вимог.
1.          В січні 2016 року ОСОБА_3 (далі - позивач, ОСОБА_3.) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Львівській області (далі - відповідач 1, ГУМВС України у Львівській області), Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач 2, скаржник, МВС України), Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру (далі - відповідач 3, Львівський НДЕКЦ), в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просила:
1.1.          визнати протиправним та скасувати наказ ГУ МВС України у Львівській області №850 о/с від 06.11.2015 року в частині звільнення ОСОБА_3;

1.2.          зобов'язати ГУ МВС у Львівській області виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.  
2.          Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 16 травня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2016 року, адміністративний позов ОСОБА_3 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Львівській області, Міністерства внутрішніх справ України, Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задоволено частково:
2.1.          Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Львівській області від 06.11.2015 №850 о/с в частині звільнення ОСОБА_3, старшого експерта сектору №1 відділу техніко-криміналістичного забезпечення органів внутрішніх справ науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУМВС з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).
2.2.          Поновлено ОСОБА_3, старшого експерта сектору №1 відділу техніко-криміналістичного забезпечення органів внутрішніх справ науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУМВС, в органах внутрішніх справ з 07 листопада 2015 року.
2.3.          В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

3.          Суди попередніх інстанцій, виходили з того, що ОСОБА_3 належить до соціально захищеної категорії працівників, на яку в силу прямих норм Конституції України та КЗпП України поширюються гарантії щодо заборони їх звільнення без обов'язкового працевлаштування. Саме норми Конституції України та КЗпП України і були застосовані судом при вирішенні даного спору, оскільки Законом № 580-VIII не забезпечено дотримання гарантій права на працю такої категорії працівників органів внутрішніх справ.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень).
4.          12 жовтня 2016 року на адресу суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга Міністерства внутрішніх справ України на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 16 травня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2016 року, в якій скаржник просить скасувати зазначені рішення судів та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.
5.          В обґрунтування поданої касаційної скарги Міністерство внутрішніх справ України вказує на те, що Національна поліція не є правонаступником органів внутрішніх справ, тому позивача було правомірно звільнено з органів внутрішніх справ, оскільки їх штати ліквідовувалися. Крім того, скаржник вказує, що перебування позивача у відпустці для догляду за дитиною не перешкоджає її звільненню зі служби органів внутрішніх справ, у відповідності до п. 11 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію». 
6.          Позивачем відзиву чи заперечень на подану касаційну скаргу не подано, що не перешкоджає її розгляду по суті.
7.          Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 листопада 2016 року за даною касаційною скаргою відкрито касаційне провадження.
8.          Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2019 року касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України прийнято до провадження та призначено до касаційного розгляду в попередньому судовому засіданні.
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ. 

9.          ОСОБА_3 проходила службу на посаді старшого експерта сектору № 1 відділу техніко-криміналістичного забезпечення органів внутрішніх справ науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУМВС України у Львівській області на яку була призначена у відповідності до наказу ГУМВС України у Львівській області № 465 о/с від 01.07.15.
10.          ОСОБА_3 є одинокою матір'ю, яка самостійно виховує доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1
11.          Відповідно до наказу ГУМВС України у Львівській області № 78 о/с-в від 14.07.15р. ОСОБА_3 перебувала у додатковій відпустці для догляду за дитиною без збереження заробітної плати з 16.07.15 по 16.01.16.
12.          На виконання телеграми МВС України від 03.09.2015 року №32175/Тх особовий склад науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУМВС України у Львівській області було ознайомлено під підпис з текстом цієї телеграми та п. 8 Прикінцевих положень Закону України «Про Національну поліцію» та ст. 49-2 КЗпП України.
13.          Наказом Головного управління МВС України у Львівській області від 24.09.2015 №55 «Про організаційно-штатні зміни», відділ техніко-криміналістичного забезпечення науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУМВС України у Львівській області реорганізований, а штат переданий до підрозділів Головного управління МВС України у Львівській області.
14.          Наказом Головного управління МВС України у Львівській області від 06.11.15 р. №850 о/с «По особовому складу» капітана міліції ОСОБА_3 - старшого експерта сектору № 1 відділу техніко-криміналістичного забезпечення органів внутрішніх справ науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУМВС України у Львівській області з 06.11.15р. звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України з постановкою на військовий облік за ст. 64 п. «г» (за скороченням штатів).
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). 
15.          Частина 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
16.          Частина 6 статті 43 Конституції України: Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
17.          Пункт 1 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII): Цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім:
1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування;
2) частини сьомої статті 15 та частини п'ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.
18.          Пункт 8 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 580-VIII: З дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.
19.          Пункт 9 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 580-VIII: Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.
Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.
20.          Пункт 10 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 580-VIII:Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.
Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.
21.          Пункт 11 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 580-VIII: Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.
22.          Пункт 4 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 580-VIII:До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
23.          Підпункт «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення № 114): Особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі;
24.          Пункт 17 Положення № 114: Вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

25.          Частина 3 статті 184 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України): Звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

26.          Частина 6 статті 179 КЗпП України: У разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, жінці в обов'язковому порядку надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.

27.          Абзац 1 пункту 24 Положення № 114: У разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ.
28.          Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
29.          Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що відповідно до частини 1 статті 341 КАС України, Суд переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

30.          Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).

31.          Суд, аналізуючи приписи пункту 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII, зауважує, що працівнику міліції, який виявив бажання проходити службу в поліції,, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону, гарантоване право бути прийнятим на службу до поліції за умови його відповідності вимогам до поліцейських та надання згоди на призначення на дану посаду, або у разі успішного проходження конкурсу.  
32.          Проте, надання згоди працівником міліції на призначення на посаду в органі поліції, неможливе без його обізнаності із переліком усіх наявних вакантних посад в даному органі.

33.          Тобто, наданню згоди повинна була передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, а саме - ініціатива керівництва, оскільки згода особи, по своїй суті, є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком такої згоди є призначення особи на посаду у відповідності до узгодженої пропозиції. Отже, особа, попереджена про звільнення внаслідок скорочення штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу, і своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва. 

34.          Така ініціатива є обов'язковою, оскільки без неї не може бути встановлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі відповідно до підпункту "г" пункту 64 Положення.
35.          Стосовно другого з наведених вище випадків - то необхідна ініціатива особи щодо участі в конкурсі. Спосіб виявлення такої ініціативи визначається порядком проведення конкурсу та може мати форму письмової заяви (рапорту).

36.          Таким чином, лише в разі, якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття посад, виникають підстави для застосування пункту 10 розділу XI Закону №580-VІІІ і звільнення особи за скороченням штатів.

37.          Щодо доводів відповідача 2 та третьої особи, викладених у запереченнях щодо відсутності обов'язку останніх у вжитті заходів щодо працевлаштування позивача, у зв'язку з тим, що Національна поліція України не є правонаступником органів внутрішніх справ, то Суд відхиляє дані доводи з огляду на наступне.
38.          Правова позиція щодо закріпленого обов'язку відповідача щодо вжиття заходів по працевлаштуванню працівника у випадку ліквідації висловлена у постанові Верховного Суду України від 28 жовтня 2014 року у справі №21-484а14, за якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.
39.          З огляду на приписи ч.2 ст.77 КАС України, Суд вважає, що під час розгляду цієї справи відповідачами не надано жодних належних доказів, які б підтверджували пропонування позивачу посади в органах Національної поліції і його відмови від цих посад. 
40.          Щодо тверджень скаржника про можливість звільнення позивача навіть і в період перебування у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного (шестирічного - за медичним висновком) віку, то Суд зазначає наступне.
41.          Застереження щодо заборони звільнення вагітних жінок та жінок які мають дитину до досягнення нею трирічного віку (до шести років - в разі наявності медичного висновку), крім випадків повної ліквідації підприємства, але із обов'язковим працевлаштуванням, містяться в нормах статті 184 КЗпП України. Пунктом 17 Положення № 114 також підкреслюється правова захищеність вагітних жінок та матерів дітей вказаного віку з числа рядового і начальницького складу, на яких поширюється дія пільг, що передбачені законодавством.
42.          Суд також зауважує, що згідно правової позиції Верховного Суду України, що міститься в постанові від 17.02.2015 по справі № 21-8а15, за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

43.          Судами попередніх інстанцій встановлено та не оспорюється сторонами, що позивач, відповідно до наказу ГУМВС України у Львівській області № 78 о/с-в від 14.07.15р. перебувала у додатковій відпустці для догляду за дитиною без збереження заробітної плати з 16.07.15 по 16.01.16.  
44.          Відтак, винесення 06.11.2015 відповідачем 2 наказу про звільнення ОСОБА_3 в період перебування у відпустці для догляду за дитиною, наданою, згідно ч. 6 ст. 179 КЗпП України, є таким, що суперечить нормами трудового законодавства в частині соціальних гарантій матерів дітей віком до 6 років.

45.          Суд вважає, що судами попередніх інстанцій правомірно застосовано правову позицію Верховного Суду України, відображену у постанові Пленуму від 06.11.1992 № 9, яка підтверджує необхідність захисту вагітних жінок та матерів від звільнення у вигляді обов'язкового працевлаштування, включаючи і особливості при ліквідації підприємства.

46.          Так, згідно вищевказаної правової позиції, звільнення на підставі пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов'язковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров'я).
47.          Відтак, в силу вищевикладеного, Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо протиправності звільнення позивача, зважаючи на соціальний статус останньої, а також з підстав також недотримання процедури, зокрема, нездійснення відповідачем пропозиції вакантних посад ОСОБА_3
48.          Таким чином, враховуючи вищезазначене, колегія суддів касаційної інстанції вважає зазначені в касаційній скарзі доводи Міністерства внутрішніх справ України безпідставними та правомірно спростованими судами попередніх інстанцій, а висновки судів - правильними, обґрунтованими, та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, з огляду на що і підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.
49.          Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

50.          Згідно з частиною 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

51.          Керуючись статтями 341, 343, п.1 ч.1.ст.349, ст.350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -
П О С Т А Н О В И В :
52.          Касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення.
53.          Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 16 травня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2016 року - залишити без змін.
54.          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не оскаржується.
Суддя-доповідач Н.А. Данилевич          
Судді                                                                                           В. М. Бевзенко 
                                                                                          В. М. Шарапа