Постанова
Іменем України
 
06 лютого 2019 року
м. Київ
 
справа № 314/7733/16-ц
 
провадження № 61-3824св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - Міністерство оборони України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  Міністерства оборони України на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 лютого 2017 року у складі судді Кіяшко В. О. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 15 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Митрофанової Л. В., Барильської А. П., Бондар Я. М.,  
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що з серпня 1992 року він проходив військову службу в Збройних Силах України на різних посадах. При виконанні службового обов'язку він отримав чисельні захворювання та травми, які пов'язані з проходженням військової служби, в результаті чого йому була встановлена третя група інвалідності. Він змушений витрачати кошти на відновлення свого здоров'я, оскільки в місцевій поліклініці йому відмовляють у видачі безплатних медикаментів, та не може вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, порушена його душевна рівновага, що виражається у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, страху. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив стягнути з Міністерства оборони України на свою користь 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
 Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 лютого 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнено з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 15 000 грн.              В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наявність у позивача третьої групи інвалідності, встановленої у зв'язку із захворюванням, пов'язаним з проходженням військової служби, дає підстави зробити висновок, що ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди. При цьому, врахувавши обставини справи, характер та обсяг фізичних і душевних страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, виходячи із засад розумності, добросовісності, виваженості та справедливості, місцевий суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача  15 000 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 10 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Гончар М. С., Кочеткової І. В., Маловічко С. В. апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 лютого 2017 року залишено без змін.
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 15 листопада 2017 року апеляційну скаргу Міністерства оборони України відхилено. Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 лютого 2017 року залишено без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У грудні 2017 року Міністерство оборони України подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 15 листопада 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що з позовних вимог неможливо встановити, в чому саме полягає порушення прав ОСОБА_1, хто винен в ушкодженні його здоров'я, ким та на підставі яких документів було встановлено вину Міністерства оборони України. Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про ушкодження здоров'я позивача в період проходження військової служби та підтверджували факт вчинення протиправних винних дій відповідачем, його посадовою або службовою особою. Не доведено причинний зв'язок між такими діями і моральною шкодою.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 грудня 2017 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України   № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
24 січня 2018 року касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 15 листопада 2017 року передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
06 березня 2018 року справа № 314/7733/16-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
За змістом статті 213 Цивільного процесуального кодексу України                                  від 18 березня  2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.
Судами встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України із серпня 1992 року. 
Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії від 21 січня       2016 року позивачу встановлено третю групу інвалідності у зв'язку із захворюваннями, які пов'язані з проходженням військової служби.
ОСОБА_1 неодноразово проходив курси амбулаторного та стаціонарного лікування в медичних установах.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
 
Відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
 
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законом порядку.
 
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом (стаття 1167 ЦК України).
 
Цивільне законодавство встановлює загальне правило, за яким відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності: шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою та вина (у визначених законом випадках - і за відсутності вини).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Враховуючи, що Міністерство оборони України у спірних правовідносинах є уповноваженим органом державного управління, воно має обов'язок компенсувати завдану позивачеві шкоду за наявності усіх складових цивільно-правової відповідальності, крім вини у заподіянні шкоди, з урахуванням положень статті 1173 ЦК України.
 
Оскільки моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я (пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України), Верховний Суд виходить з того, що факт заподіяння позивачу моральних страждань внаслідок захворювання є доведеним.
 
Разом з тим матеріали справи не містять доказів протиправності дій або бездіяльності Міністерства оборони України, внаслідок яких ОСОБА_1 заподіяна моральна шкода.
 
Наявність такої шкоди не породжує у Міністерства оборони України обов'язку з її відшкодування, оскільки відсутні така складова цивільно-правової відповідальності, як неправомірна поведінка відповідача.
 
Задовольняючи частково позов, суди попередніх інстанцій в порушення вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року залишили поза увагою той факт, що позивачем не доведено протиправність дій або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб), наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача. Тому передбачені законом підстави для задоволення позову відсутні.
 
Отже, оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням вищенаведених норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Крім того, ОСОБА_1 зазнав фізичного болю та страждань у зв'язку з отриманими захворюваннями під час виконання обов'язків військової служби, яка має особливий характер.
Гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов'язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до Законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв'язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та інших законів (частина перша статті 40 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу»).
До таких гарантій належить, зокрема виплата одноразової грошової допомоги у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби (стаття 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).
Тобто позивач не позбавлений можливості в межах реалізації державою гарантій соціального і правового захисту військовослужбовців отримати одноразову грошову допомогу в порядку, визначеному статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Посилання місцевого суду на постанову Верховного Суду України від 21 жовтня      2014 року у справі № 3-86гс14 на підтвердження правильності позиції у цій справі є неспроможним, оскільки Верховний Суд України у зазначеній постанові вказав про наявність підстав для покладення на Міністерство оборони України обов'язку відшкодувати шкоду, завдану майну інших осіб внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час (як джерела підвищеної небезпеки, що перебуває у віданні міністерства), та шкоду, яку було заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень. Тобто судами у вказаній справі було встановлено протиправність дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, чого при розгляді цієї справи встановлено не було.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).
 
Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про скасування оскаржуваних судових рішень з ухваленням нового рішення про відмову в позові, то не оскаржена в касаційному порядку ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 10 серпня 2017 року, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 лютого 2017 року залишено без змін, також підлягає скасуванню.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.
 
Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 лютого 2017 року, ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 10 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 15 листопада 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.
 
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди відмовити.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко
| В. О. Кузнєцов
| А. С. Олійник
| С. О. Погрібний