Постанова
Іменем України 
 
24 квітня 2019 року
м. Київ
 
справа № 355/1014/16-ц
провадження № 61-15057св18  
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., 
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,
відповідачі: Військова прокуратура центрального регіону України, Головне Управління Національної поліції в Київській області, Головне Управління державної казначейської служби України в місті Києві, 
треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Київської області від 24 липня 2017 року у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Мельника Я. С., Сержанюка А. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової прокуратури центрального регіону України, Головного Управління Національної поліції в Київській області (далі - ГУ НП в Київській області), треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про відшкодування майнової та моральної шкоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 12 травня            2016 року на ділянці автодороги Київ-Харків 54 км + 700 м поблизу села Бзів Баришівського району Київської області слідчим Військової прокуратури Дарницького гарнізону ОСОБА_4 та прокурором Військової прокуратури Дарницького гарнізону ОСОБА_3 проводився слідчий експеримент в межах кримінального провадження від 13 лютого 2016 року № 42016110000000084 за ознаками злочину, передбаченого частиною другою  статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України). Для проведення слідчого експерименту вищевказаними особами було залучено транспортний засіб ЗІЛ-157, державний номерний знак НОМЕР_1, з причепом «бочка» без державного номерного знаку під керуванням ОСОБА_6, автомобіль RENAULT, державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2 Для забезпечення безпеки дорожнього руху під час проведення слідчого експерименту слідчим та прокурором також було залучено інспектора поліції взводу № 1 із забезпечення супроводження ГУ НП в Київській області  ОСОБА_5 Проте ні відповідальними за проведення слідчого експерименту особами, ні інспектором поліції не було вжито жодних заходів щодо забезпечення безпеки руху водіїв автомобілів, в тому числі не було встановлено попереджувальних чи обмежувальних знаків під час проведення слідчої дії. Близько 21 год. 50 хв. ОСОБА_7, керуючи належним йому на праві власності автомобілем MERCEDES-BENZ E320, державний номерний знак НОМЕР_3, виїхав з автозаправки «Маршал», що знаходиться на автодорозі Київ-Харків 54 км + 700 м та, набравши швидкість, перелаштувався зі смуги розгону в праву смугу руху автодороги Київ-Харків в напрямку міста Харків. Після виїзду на дорогу автомобіль під керуванням ОСОБА_7 зіткнувся з причепом «бочка» без державного номерного знаку автомобіля ЗІЛ-157. В результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) його автомобіль та автомобіль RENAULT, що належить ОСОБА_2, зазнали механічних пошкоджень. Оскільки слідчий          ОСОБА_4 та прокурор ОСОБА_3, а також інспектор поліції ОСОБА_5 є посадовими особами Військової прокуратури центрального регіону України та ГУ НП в Київській області відповідно, то обов'язок з відшкодування шкоди має бути покладено саме на вказані установи. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив  стягнути солідарно з Військової прокуратури центрального регіону України та ГУ НП в Київській області на свою користь на відшкодування майнової шкоди 76 152 грн та на відшкодування моральної шкоди - 20 000 грн  і понесені судові витрати.
Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 14 вересня 2016 року до участі у справі як співвідповідача залучено Державну казначейську службу України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві (далі - ГУ ДКСУ в місті Києві).
У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Військової прокуратури центрального регіону України, ГУ НП в Київській області, ГУ ДКСУ в місті Києві, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про відшкодування майнової та моральної шкоди і, посилаючись на такі ж обставини та обґрунтування позову, що і ОСОБА_1, просив стягнути солідарно з Військової прокуратури центрального регіону України та ГУ НП в Київській області на свою користь на відшкодування майнової шкоди 59 075,77 грн та на відшкодування моральної шкоди - 5 000грн  і понесені судові витрати.
Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 23 лютого 2017 року вказані позови об'єднано в одне провадження.
Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 06 квітня 2017 року позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнено з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування майнової шкоди 76 152 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди - 3 000 грн. Стягнено з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування майнової шкоди 59 075,77 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди - 3 000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У вимогах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ГУ НП в Київській області відмовлено. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та доведеними. Під час проведення слідчої дії слідчий прокуратури формально віднісся до виконання своїх обов'язків, зокрема ним не було забезпечено безпеку учасників, оскільки слідча дія відбувалася в темну пору доби, за поганих погодних умов, в неосвітленому місці, на автошляху, який має по дві смуги руху в обох напрямках. Учасники слідчої дії не були забезпечені світловідбиваючим одягом, місце її проведення не було огороджене відповідними дорожніми знаками чи фішками. Крім того, автомобіль ЗІЛ-157, який був розташований поперек дороги, хоча і стояв із включеними габаритними вогнями, проте через його нестандартне розташування на дорозі цих вогнів практично не було видно. Враховуючи ці обставини, суд вважав, що шкода заподіяна саме з вини працівників прокуратури, а будь-які винні дії працівників поліції відсутні. 
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 липня 2017 року апеляційні скарги ГУ ДКСУ в місті Києві та Військової прокуратури центрального регіону України задоволено частково. Рішення Баришівського районного суду Київської області від 06 квітня 2017 року скасовано та ухваленонове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що будь-яких позовних вимог до держави щодо відшкодування заподіяної шкоди з підстав, передбачених статтями 1173, 1174 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), позивачі не заявляли, а просили відшкодувати шкоду на підставі частини першої статті 1172 ЦК України саме з юридичних осіб, працівниками яких під час виконання ними своїх трудових (службових) обов'язків було заподіяно шкоду. Місцевий суд вийшов за межі позовних вимог, застосувавши при цьому статтю 1174 ЦК України та стягнувши шкоду з державного казначейства, вимоги до якого не заявлялися.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиції інших учасників справи.
 
У серпні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Київської області від 24 липня 2017 року і залишити без змін рішення Баришівського районного суду Київської області від 06 квітня 2017 року.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що у спірному випадку шкода має відшкодовуватися державою, а не юридичною особою, до якої пред'явлено позов. У зв'язку з тим, що до участі у справі за його позовом як співвідповідача було залучено ГУ ДКСУ в місті Києві, позов розглянуто судом до належного відповідача. Процесуальним законодавством не передбачено обов'язку позивача змінювати позовні вимоги в разі залучення співвідповідача до участі у справі, оскільки суд наділений правом відмови в задоволенні позову до неналежного відповідача та ухвалення рішення по суті спору до належного відповідача.
 
У серпні 2017 року ОСОБА_2 також подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення та залишити без змін рішення Баришівського районного суду Київської області від 06 квітня 2017 року.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована безпідставністю висновку апеляційного суду про те, що позов пред'явлено до неналежного відповідача, оскільки в позовній заяві він зазначив співвідповідачем ГУ ДКСУ в місті Києві. Тобто підстави для відмови в задоволенні його позову були відсутні. У спірному випадку шкода має відшкодовуватися державою.
 
У вересні 2017 року Військова прокуратура центрального регіону України  подала заперечення на касаційні скарги, в якому просила їх відхилити, а оскаржуване рішення - залишити без змін, посилаючись на те, що покладені в обґрунтування касаційних скарг доводи суперечать фактичним обставинам справи і не підтвердженні належними доказами. У спірному випадку відсутня будь-яка вина Військової прокуратури центрального регіону України чи її працівників у заподіянні шкоди позивачам та причинний зв'язок між діями працівників прокуратури і шкодою. Безпідставним є висновок місцевого суду про те, що слідчий не забезпечив безпеку проведення слідчого експерименту.
 
У вересні 2017 року ГУ ДКСУ в місті Києвітакож подало заперечення на касаційні скарги, в якому просило їх відхилити, а оскаржуване рішення - залишити в силі, посилаючись на те, що це рішення є законним та обґрунтованим. В матеріалах справи відсутні докази, які вказують на неправомірність дій чи бездіяльності Державної казначейської служби України, яка не є стороною у цій справі, не порушувала прав та законних інтересів позивачів, а тому в суду першої інстанції не було правових підстав для стягнення з неї коштів. Заподіювачем шкоди є Військова прокуратура центрального регіону України, а тому, в разі доведення її вини, стягнення повинно проводитися з її рахунків. Військова прокуратура центрального регіону України та ГУ НП в Київській області є суб'єктами владних повноважень, а тому доведення і встановлення протиправності дій цих відповідачів підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України       № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
06 березня 2018 року справу 355/1014/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Частиною першою, третьою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Згідно зі статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня            2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
 
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 213 ЦПК України                   2004 року).
 
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).
 
Відповідно до частини першої статті 303, частини першої статті 304  ЦПК України         2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України 2004 року.  
 
Зазначеним вимогам закону рішення судів попередніх інстанцій у повній мірі не відповідають.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).
Судами встановлено, що 12 травня 2016 року на ділянці автодороги Київ-Харків 54 км + 700 м поблизу населеного пункту села Бзів Баришівського району Київської області слідчим військової прокуратури Дарницького гарнізону ОСОБА_4 та прокурором цієї ж прокуратури ОСОБА_3 проводився слідчий експеримент в межах кримінального провадження від 13 лютого 2016 року № 42016110000000084 за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК України. Для проведення слідчого експерименту вищезазначеними особами було залучено транспортний засіб ЗІЛ-157, державний номерний знак НОМЕР_1, з причепом «бочка» без державного номерного знаку під керуванням ОСОБА_6, автомобіль RENAULT, державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2 Для забезпечення безпеки дорожнього руху під час проведення слідчого експерименту слідчим та прокурором також залучено інспектора поліції взводу № 1 із забезпечення супроводження ГУ НП в Київській області ОСОБА_5
Близько 21 год. 00 хв. всі учасники слідчого експерименту прибули на місце його проведення, дочекавшись відповідного часу, умов освітлення та погодних умов (йшов дощ), слідчий ОСОБА_4 провів інструктаж присутніх та дав вказівку розпочати експеримент.
Після отримання розпорядження інспектор поліції взводу №1  із забезпечення супроводження ГУ НП в Київській області ОСОБА_5 на службовому автомобілі заднім ходом, проти напрямку руху поїхав до автозаправної станції «Маршал» (далі - АЗС), та розвернувшись, проїхав по території АЗС. Із записів камер відеоспостереження АЗС встановлено, що ОСОБА_5 не зупинився біля жодного автомобіля, які перебували в той час на АЗС. Після цього ОСОБА_5 припаркував службовий автомобіль на узбіччі біля в'їзду на АЗС та почав перекриття руху на автомобільній дорозі Київ-Харків.
Отримавши повідомлення про перекриття руху, слідчий ОСОБА_4 дав команду іншим учасникам виїжджати на вихідні позиції. Автомобіль ЗІЛ-157 з причепом «бочка» під керуванням ОСОБА_6 здійснив розворот через дві смуги руху з напрямку Харків-Київ та через розрив у роздільному відбійнику, призначений для розвороту в протилежному напрямку, проїхав на смугу руху в напрямку Київ-Харків за місце розвороту і зупинився поперек дороги, перекривши майже повністю дві смуги руху в напрямку Київ-Харків.
Автомобіль RENAULT під керуванням ОСОБА_2, який стяв за місцем розвороту, заднім ходом під'їхав до автомобіля ЗІЛ-157 з причепом «бочка» під керуванням ОСОБА_6 та зупинився в лівому ряду біля розподільного відбійника. Таким чином, під час проведення слідчого експерименту було повністю перекрито дві смуги руху в напрямку Київ-Харків.
За розпорядженням слідчого автомобіль ВАЗ 2104 під керуванням ОСОБА_8 вирушив до АЗС проти напрямку руху.
В цей же час ОСОБА_7, керуючи автомобілем MERCEDES-BENZ E320, що належить ОСОБА_1, виїхав з АЗС, яка знаходиться на автомобільній дорозі Київ-Харків 54 км + 700 м, та набравши швидкість, перелаштувався зі смуги розгону в праву смугу руху в напрямку міста Харкова. 
Після виїзду на дорогу автомобіль MERCEDES-BENZ E320 зіткнувся з причепом «бочка» автомобіля ЗІЛ-157, внаслідок чого причіп посунувся та зіткнувся з автомобілем RENAULT. 
В результаті ДТП автомобіль MERCEDES-BENZ E320 зазнав механічних пошкоджень. Згідно із звітом автотоварознавчого дослідження від 28 липня 2016 року, складеним суб'єктом оціночної діяльності Приватним підприємством «АВТО-ЕКСПРЕС», збиток, завданий власнику автомобіля в результаті його пошкодження при ДТП, склав                     75 402 грн без врахування податку на додану вартість.
Автомобіль RENAULT також зазнав механічних пошкоджень. Згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження від 13 грудня 2016 року                                     № 757/16, складеним судовим експертом ОСОБА_9, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля в результаті його пошкодження в ДТП, становить            56 275,77 грн.
У статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до частини другої статті        16 ЦК України, можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
 
Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).
 
Як роз'яснено в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності, настанні інших негативних наслідків.
За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов'язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов'язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов'язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
 
Дії (бездіяльність) посадових осіб державного органу, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов'язки (статті 11 ЦК України).
 
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду      від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження 12-199гс18).
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг.
Частково задовольняючи позови, місцевий суд виходив з того, що слідчий не пересвідчився в дотриманні безпеки як учасників слідчої дії, так і сторонніх осіб під час її проведення. При цьому, на думку суду, поведінка слідчого перебуває у причинно-наслідковому зв'язку із заподіяною позивачам шкодою.
Наведений висновок суду не в повній мірі відповідає встановленим обставинам справи і вимогам матеріального та процесуального права з огляду на таке.
 
Згідно з частиною п'ятою статті 40 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов'язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.
 
Відповідно до частини четвертої статті 240 КПК України проведення слідчого експерименту допускається за умови, що при цьому не створюється небезпека для життя і здоров'я осіб, які беруть у ньому участь, чи оточуючих, не принижуються їхні честь і гідність, не завдається шкода.
 
Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
 
Отже, причинний зв'язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов'язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв'язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду.
 
Причинно-наслідковий зв'язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об'єктивний причинний зв'язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об'єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв'язку означає, що шкода заподіяна не діями завдавача, а викликана іншими обставинами.
 
При цьому причинний зв'язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким,  коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв'язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_7, керуючи автомобілем MERCEDES-BENZ E320, який належить ОСОБА_1, зіткнувся з причепом «бочка» автомобіля ЗІЛ-157, внаслідок чого причіп посунувся та зіткнувся з автомобілем RENAULT. У спірному випадку правовідносини виникли внаслідок завдання шкоди власникам пошкоджених транспортних засобів в результаті ДТП з участю автомобіля, який рухався, тобто джерела підвищеної небезпеки.
Згідно з частинами першою, другою, п'ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
 
Згідно з пунктами 12.2., 12.3. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об'єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди.
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Заперечуючи проти задоволення позовів ОСОБА_1 і ОСОБА_2, Військова прокуратура центрального регіону України та ГУ НП в Київській області посилалися, зокрема на те, що ДТП сталася внаслідок порушення Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_7, який керував транспортним засобом MERCEDES-BENZ E320. При цьому місцевим судом не роз'яснено учасникам справи право заявити клопотання про залучення ОСОБА_7 до участі у цій справі для встановлення факту наявності/відсутності порушень ним Правил дорожнього руху під час ДТП, і, відповідно, його вини та причинно-наслідкового зв'язку між його діями і завданням шкоди позивачам.
 
Місцевий суд, не з'ясувавши у достатньому обсязі дійсних обставин справи, не перевіривши та не спростувавши доводів зазначених відповідачів, дійшов передчасного висновку про те, що лише поведінка слідчого при проведенні слідчого експерименту перебуває у причинно-наслідковому зв'язку із заподіяною позивачам шкодою. Судом не встановлено, чи мав водій автомобіля MERCEDES-BENZ E320, за умови дотримання ним Правил дорожнього руху, можливість уникнути наїзду на перешкоду, тобто, чи не перебувають його дії в безпосередньому причинному зв'язку з наслідками ДТП.
 
Також місцевим судом не з'ясовано наявності/відсутності у власників пошкоджених транспортних засобів полісів (договорів) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та можливості відшкодування завданої шкоди в разі визнання ДТП страховим випадком відповідно до положень Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
 
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
 
За змістом  пункту  6  частини  третьої  статті 295, частини другої статті 303 та пункту    1 частини першої статті 309 ЦПК України 2004 року апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті, або доказами, які судом першої інстанції досліджувалися з порушенням установленого порядку.
В апеляційній скарзі Військова прокуратура центрального регіону України  вказувала, зокрема на неврахування місцевим судом того, що відсутній будь-який причинний зв'язок між діями слідчого та заподіянням шкоди ОСОБА_1 Суд також не взяв до уваги того, що автомобіль ОСОБА_1 здійснив наїзд на нерухомий транспортний засіб, залучений до слідчого експерименту. Місцевий суд не з'ясував всіх обставин справи щодо дій водія ОСОБА_7 на предмет дотримання ним Правил дорожнього руху, і того, чи перебувають такі його дії у прямому причинно-наслідковому зв'язку із заподіяною позивачам шкодою. 
Відмовляючи в задоволенні позову з підстав виходу місцевим судом за межі позовних вимог, суд апеляційної інстанції не перевірив та не спростував указаних доводів скарги та не з'ясував дійсних обставин справи.
 
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Апеляційний суд не перевірив доводів, викладених в апеляційній скарзі, не визначився з правовими підставами заявленого позову, не встановив вищевказаних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову з підстав, наведених в оскаржуваному рішенні.
 
Апеляційним судом не враховано, що співвідповідачем у цій справі є ГУ ДКСУ в місті Києві, а тому в разі доведення вини в заподіянні шкоди органом державної влади (його посадовими особами) цивільна відповідальність за таку шкоду покладається саме на державу і відшкодовується Державною казначейською службою України за рахунок Державного бюджету України. 
 
В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.
 
Відповідно до пункту першого частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Враховуючи, що порушення норм процесуального права при розгляді справи допущені судами обох попередніх інстанцій, які не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення у цій справі не можуть вважатися законними і обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотриманняпринципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті             2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд для повного, всебічного та об'єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону. 
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Рішення Баришівського районного суду Київської області від 06 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 24 липня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко
| В. О. Кузнєцов
| А. С. Олійник   С. О. Погрібний