ПОСТАНОВА
Іменем України

23 травня 2019 року 
Київ
справа №607/13241/15-а
адміністративне провадження №К/9901/4766/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Юрченко В.П., суддів - Васильєвої І.А., Пасічник С.С., розглянувши у порядку письмового провадження
касаційну скаргу | Тернопільської митниці ДФС
на постанову | Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.10.2015 (суддя - Ромазан В.В.)
та ухвалу | Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2016 (колегія у складі суддів: В.Я. Качмар, О.М. Гінда, В.В. Ніколін)
у справі | № 607/13241/15-а
за позовом | ОСОБА_1
до | Тернопільської митниці ДФС
про | визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Тернопільської митниці ДФС (далі - Митниця), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову від 21.04.2015 №0030/40300/15. 
В обґрунтування позовних вимог вказує, що до митного оформлення товарів, які ним ввозились на територію України жодного відношення немає, оскільки є лише перевізником, що також підтверджується і самими митними деклараціями та Митницею. Крім цього, вважає, що відповідачем пропущено шестимісячний строк в межах якого на нього могло бути накладено відповідне стягнення. 
Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.10.2015, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2016 позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову справі про порушення митних правил №0030/40300/15 від 21.04.2015, винесену заступником начальника Митниці Саварин А.Л., стосовно ОСОБА_1 про притягнення його до адміністративної відповідальності за статтею   485 Митного кодексу України (далі - МК України) та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 12   691 грн. 38 коп.
При цьому судом апеляційної інстанції вказаною ухвалою було постановлено стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Тернопільської митниці ДФС 2009,70 грн. судовий збір за подання апеляційної скарги на призначений для цього рахунок з наступними реквізитами: «Отримувач коштів - УДКСУ у Галицькому районі м. Львова; код отримувача за ЄДРПОУ - 38007573; банк отримувача - ГУДКСУ у Львівській області; МФО - 825014; рахунок отримувача - 31219206781004; код класифікації доходів бюджету - 22030001; призначення платежу - 101; судовий збір, код суду 34668371». 
Рішення мотивовано тим, що позивач виконував лише функцію перевізника (водія), а відповідно не є суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 485 МК України та не може нести адміністративну відповідальність за вчинення такого. Більше того,                    ОСОБА_1 уже було притягнуто до відповідальності за частиною першою статті 483 МК України згідно постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.06.2015 у справі №607/7904/15-п, яка набрала законної сили. Такою, було підтверджено вину позивача саме у переміщені товарів через митний кордон України з поданням органу доходів і зборів як підстави для переміщення товарів підроблених документів чи документів, одержаних незаконним шляхом, або таких, що містять неправдиві відомості щодо його митної вартості.   
Суд апеляційної інстанції стягнув визначений розмір судового збору на підставі ухвали від 21.12.2015, згідно якої було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до дня розгляду справи. 
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач  подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати у задоволені позову відмовити. Вказується, що позивач є суб`єктом застосованої до нього фінансової санкції спірною постановою. Крім того, відповідач ставить перед касаційним судом питання зобов`язання Казначейства повернути Митниці надміру сплачений судовий збір, який помилково був стягнутий судом апеляційної інстанції, виходячи із суми фактично сплаченого позивачем розміру судового збору до суду першої інстанції. 
У письмових запереченнях на вказану касаційну скаргу, які надійшли ще до Вищого адміністративного суду України поставлено питання про залишення її без задоволення, а оскаржуваних рішень судів попередніх інстанції - без змін.          
Переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах доводів касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що постановою в справі про порушення митних правил №0030/40300/15 від 21.04.2015 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого статтею 485 МК України та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 12   691,38 грн. 
Вказаному акта індивідуальної дії передували події, згідно із якими позивач, будучи перевізником (водієм) ПП «Вестерн-М», через митний пропуск «Шегині-Медика» митного поста «Шегині» Львівської митниці, ввезено на митну територію України в митному режимі імпорт вантажний автомобіль «CITROEN JUMPY» 2004 року випуску                   № кузова НОМЕР_1 (далі - вантажний автомобіль). Вказаним підприємством через митного брокера заявлено до митного контролю та митного оформлення в митному режимі «імпорт»  вантажний автомобіль загальною фактурною вартістю 1500 євро (15672,68 грн.), у зв`язку із чим визначені ввізне мито - 1755,34 грн. та ПДВ - 3861,75 грн.     
При цьому, за наслідками проведеної Митницею перевірки, дійсна вартості наданого до розмитнення вантажного автомобіля, товару, становила 30773,60 грн. Відповідач дійшов до висновку, згідно якого позивач у справі, намагався завести на митну територію України придбаний Підприємством товар (вантажний автомобіль), за значно вищою ціною порівняно із ціною, яка була задекларована митним брокером, що стало наслідком недостачі по сплаті до бюджету митних платежів усього на суму 4230,46 грн. 
Незгода позивача із вказаною постановою Митниці є предметом розгляду судами в даній справі, яку визнано неправомірною та скасувано з чим погоджується Верховний Суд, з огляду на наступне. 
Верховний Суд зазначає, що адміністративне правопорушення складається з чотирьох обов`язкових елементів: суб`єкт, суб`єктивна сторона, об`єкт, об`єктивна сторона.
У відповідності до приписів статті 485 МК України заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів.
Об`єктивною стороною правопорушення, за яке позивача притягнуто до адміністративної відповідальності (стаття 485 Митного кодексу України) є дії, які полягають у зменшені розміру митних платежів за імпортований товар на територію України, підприємством, якому він лише надавав послуги водія по перевезенню вантажного автомобіля. 
Тобто, обсяг повноважень позивача в даних правовідносинах обмежуються лише завданнями, які були поставлені Підприємством, про перевезення вантажного автомобіля на митну територію України. Такі обставини були встановлені постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.06.2015 у справі №607/7904/15-п, де позивача як водія притягнуто до відповідальності за частиною першою статті 483 МК України.
Доказів про те, що супровідні документи на такий автомобіль та похідні від них документи первинного обліку, інформація з яких, в тому числі, митна вартість товару, подавалась митним брокером для розмитнення такого товару створювались позивачем, матеріали справи не містять. Вказані обставини не були спростовані під час розгляду та вирішення даної справи. 
Підсумовуючи наведене, Верховний Суд, враховуючи свою позицію, що була висловлена у аналогійній справі (постанова від № К/9901/45631/18 від 14.11.2018), погоджується із позицією судів попередніх інстанцій та вважає, що на позивача у даному разі не може бути накладено фінансову санкцію, яка передбачена спірною у даній справі постановою. 
Разом з тим, Верховний Суд вважає помилковим рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення за рахунок бюджетних відшкодувань Митниці суми судового збору, яка, на його думку мала бути нею сплачена, - суб`єктом владних повноважень, під час оскарження постанови суду першої інстанції в цій справі, виходячи із наступного. 
Згідно із частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції, далі - КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
При цьому, за змістом статті 7 КАС України забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішень адміністративного суду, крім випадків, установлених цим Кодексом, є одним із принципів адміністративного судочинства.
Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки (стаття 49 КАС України).
Так, частиною 1 статті 185 КАС України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку постанови суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Вимоги до апеляційної скарги встановлено статтею 187 КАС України, відповідно до частини 6 якої до апеляційної скарги додається, зокрема, документ про сплату судового збору.
За змістом частини 3 статті 189 КАС України до апеляційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 187 цього Кодексу, застосовуються правила статті 108 цього Кодексу, згідно із частиною 1 якої суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтею 106 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, у якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб їх усунення і встановлюється строк, достатній для усунення недоліків.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Закон №3674 визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору (преамбула Закону).
Згідно зі статтями 1 та 2 цього Закону судовий збір справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом, і включається до складу судових витрат. Платниками судового збору є: громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.
Частина 2 статті 3 цього ж Закону містить перелік об`єктів, за які не справляється судовий збір, а стаття 5 - перелік суб`єктів, які звільняються від сплати судового збору за подання до суду позовів, заяв, скарг, а також підстави звільнення від сплати судового збору осіб, які звертаються із заявами про захист не власних прав, а охоронюваних законом прав та інтересів інших осіб.
У контексті наведених вище законодавчих норм Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 28 листопада 2013 року №12-рп/2013 зазначив, що «гарантією реалізації права на судовий захист в аспекті доступу до правосуддя є встановлення законом помірного судового збору для осіб, які звертаються до суду. Це відповідає Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя, від 14 травня 1981 року №R (81) 7: «У тій мірі, в якій судові витрати становлять явну перешкоду доступові до правосуддя, їх треба, якщо це можливо, скоротити або скасувати» (підпункт 12 пункту D).
Отже, сплата судового збору за подання скарг до суду є процесуальним обов`язком для доступу до правосуддя, який є елементом права особи на судовий захист, гарантованого статтею 55 Конституції України.
Згідно з частиною 1 статті 458 МК України порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.
Відповідно до статті 487 МК України провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.
Порядок оскарження постанов у справах про порушення митних правил визначається статтею 529 МК України.
Постанова суду (судді) у справі про порушення митних правил може бути оскаржена особою, стосовно якої вона винесена, представником такої особи або органом доходів і зборів, який здійснював провадження у цій справі. Порядок оскарження постанови суду (судді) у справі про порушення митних правил визначається Кодексом України про адміністративні правопорушення та іншими законами України (частина 5 стаття 529 Митного кодексу України).
За змістом статті 287 Кодексу України про адміністративні правопорушення постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 цього Кодексу, особою, щодо якої її винесено, а також потерпілим. Постанова районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду (судді) про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржена в порядку, визначеному цим Кодексом.
Згідно із пунктом 3 частини 1 статті 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення постанову по справі про адміністративне правопорушення (постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі) може бути оскаржено у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.
У частині 4 статті 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що особа, яка оскаржила постанову у справі про адміністративне правопорушення, звільняється від сплати державного мита.
Визначальним у цій нормі є припис (веління) про те, що у разі незгоди і оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення особа, яка її оскаржила, не обтяжується обов`язком сплачувати платіж, який належить сплачувати на загальних підставах.
Отже, відповідно до положень статті 529 Митного кодексу України, з урахуванням вимог частини 4 статті 288 цього Кодексу, у разі прийняття уповноваженим органом державної влади чи його посадовою особою постанови про накладення адміністративного стягнення за вчинення порушення митних правил, суб`єкти, яким цим Кодексом надано право оскарження, можуть її оскаржити і звільняються від сплати платежу, який має справлятися, зокрема за подання позовної заяви, скарги до суду.
У частині четвертій статті 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення видом платежу, від якого звільняються особи, що оскаржують постанову про накладення адміністративного стягнення, встановлено державне мито.
Проте, на час виникнення спірних правовідносин за звернення до суду щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень сплачується інший вид платежу - судовий збір, правові засади справляння якого, платники, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, як зазначено вище, встановлені Законом України «Про судовий збір» №3674-VI
від 08.07.2011 (далі - Закон №3674-VI). 
Відповідно до положень статей 3, 4, 5 цього Закону серед осіб, які мають сплачувати судовий збір або мають пільги щодо його сплати, та об`єктів справляння судового збору немає таких, які б мали його сплачувати за подання заяви на постанову про накладення адміністративного стягнення, та які б постанову про адміністративне правопорушення відносили до об`єктів справляння судового збору. У взаємозв`язку із статтею 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення Закон №3674 не визначав і не визначає об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок його сплати за подання апеляційної чи касаційної скарг на рішення адміністративного суду у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності.
Отже, за системного, цільового та нормативного підходу до наведеного законодавчого регулювання відносин, пов`язаних зі сплатою судового збору, Суд вважає, що у справах про оскарження постанов у справах про порушення митних правил у розумінні положень статей 487, 529 ПК України, статей 287, 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, статей 2, 3, 4 Закону №3674 позивач звільняється від сплати судового збору.
МК України дає вичерпний перелік осіб, які можуть мати статус позивача у справах про порушення митних правил і на цій підставі не повинні сплачувати судовий збір при зверненні до суду першої інстанції.
У випадку незгоди із судовим рішенням, прийнятим за наслідками розгляду справи цієї категорії, позивач вправі оскаржити його в апеляційному порядку. Однаковою мірою це стосується й відповідача у спірних правовідносинах, оскільки він як рівноправна сторона в адміністративній справі також має право на апеляційне/касаційне оскарження судового рішення.
Необхідними умовами для обчислення та сплати судового збору за подання апеляційної/касаційної скарги у цій категорії справ є встановлення і віднесення предмета оскарження до об`єктів справляння судового збору; ставка цього платежу, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги. Розгляд позовної заяви на постанову про порушення митних правил провадиться з урахуванням положень статей 287, 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення України, які передбачають звільнення від сплати платежу за судовий перегляд цих рішень. 
Норми Закону №3674 не містять положень щодо підстав, умов, розміру та порядку сплати судового збору за подання позовної заяви на постанову про порушення митних правил, а відтак і за подання апеляційної/касаційної скарги.
У зв`язку з цим за подання позивачем або відповідачем - суб`єктом владних повноважень апеляційної/касаційної скарги на судове рішення у справі про оскарження постанови про порушення митних правил судовий збір у порядку і розмірах, встановлених Законом №3674, сплаті не підлягає.
Враховуючи викладене, висновок суду апеляційної інстанції про покладення на відповідача обов`язку зі сплати судового збору за звернення з апеляційною скаргою на судове рішення у справі про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про порушення митних правил та як наслідок стягнення такого судового збору, що був відстрочений на етапі прийняття апеляційної скарги до провадження, не ґрунтується на правильному застосуванні норм права.
Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, що була викладена у постанові від 10.05.2018, провадження №К/9901/30364/18. 
За таких обставин та на підставі частини 2 статті 351 КАС України (в редакції, чинній на момент ухвалення даної постанови) ухвала суду апеляційної інстанції в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Тернопільської митниці ДФС 2009,70 грн. судового збору за подання апеляційної скарги на призначений для цього рахунок, підлягає скасуванню. 
З урахуванням зазначеного прохання відповідача про зобов`язання Казначейство повернути Митниці надміру сплачений судовий збір, який помилково був стягнутий судом апеляційної інстанції, виходячи із суми фактично сплаченого позивачем розміру судового збору до суду першої інстанції вирішено шляхом скасування в цій частині ухвали суду апеляційної інстанції. 
Керуючись статтями 341, 343, 349, 351 Кодексу адміністративного судочинства України, 

ПОСТАНОВИВ:

1.Касаційну скаргу Тернопільської митниці ДФС задовольнити частково. 
2. Скасувати ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2016 в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Тернопільської митниці ДФС 2009,70 грн. судового збору за подання апеляційної скарги на призначений для цього рахунок з наступними реквізитами: «Отримувач коштів - УДКСУ у Галицькому районі м. Львова; код отримувача за ЄДРПОУ - 38007573; банк отримувача - ГУДКСУ у Львівській області; МФО - 825014; рахунок отримувача - 31219206781004; код класифікації доходів бюджету - 22030001; призначення платежу - 101; судовий збір, код суду 34668371».
3. В решті ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2016, якою було залишено без змін постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.10.2015 залишити без змін.
4. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

........................

........................

........................

В.П.Юрченко
І.А.Васильєва
С.С.Пасічник
Судді Верховного Суду