Постанова                                                   
Іменем України
13 березня 2019 року 
м. Київ
справа № 2605/14992/12
провадження № 61-24275св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2,
третя особа - ОСОБА_3,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 вересня 2016 року в складі судді Луценко О. М., рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 січня           2017 року в складі колегії суддів: Немировської О. В., Чобіток А. О.,          Соколової В. В., та касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2017 року в складі колегії суддів: Немировської О. В., Чобіток А. О.,  Соколової В. В.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до                         ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що у період шлюбу                                      з ОСОБА_2 подружжя придбало квартиру № АДРЕСА_1, 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 нежиле приміщення № 2 літ. «А» на АДРЕСА_1. Вказувала, що шлюб між сторонами розірвано і між ними не досягнуто згоди щодо поділу спільного майна. Вказувала, що 3/4 частин квартири АДРЕСА_1 належить їй особисто.
На підставі викладеного ОСОБА_1 з урахуванням уточнених позовних вимог просила виділити їй квартиру АДРЕСА_1, нежиле приміщення № 2 літ. «А» на АДРЕСА_1,                          1/3 частину квартири АДРЕСА_1. Також просила виділити ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 та 2/3 частини квартири № 542                         АДРЕСА_1 у м. Києві. У порядку компенсації різниці у вартості майна просила стягнути з відповідача на її користь 310 500 грн.
У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до                       ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання покупцем за договором купівлі-продажу та усунення перешкод у користуванні майном.
Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 придбана за рахунок її коштів, отриманих від продажу належної їй квартири АДРЕСА_1 та автомобіля. Оскільки ОСОБА_3 не могла прочитати текст спірного договору, тому він був підписаний  ОСОБА_2, а квартира оформлена на останнього.
На підставі викладеного ОСОБА_3 просила: визнати її покупцем за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на цю квартиру; зобов'язати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні вказаною квартирою.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 01 вересня                2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності: на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; на 1/2 частину нежилого приміщення № 2 (літ «А») на АДРЕСА_1; на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_2 право спільної часткової власності: на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; на 1/2 частину нежилого приміщення № 2 (літ «А») на АДРЕСА_1; на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір та витрати пов'язані з оплатою експертного дослідження у розмірі 7 497,50 грн. У задоволені решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_3 покупцем за договором купівлі-продажу квартири                 № АДРЕСА_1. Визнано право власності за ОСОБА_3 на квартиру № АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні квартирою № АДРЕСА_1.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що квартира № 155                                 на вул. Малиновського, 3 у м. Києві придбана не за спільні кошти подружжя, а за кошти ОСОБА_3, тому не є спільним сумісним майном подружжя. Грошові кошти щодо компенсації вартості спільного майна сторони не вносили, згоди на отримання суми компенсації за частки у спільному майні не надавали, тому спільне майно подружжя необхідно поділити в ідеальних частках без реального поділу.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог. Рішення місцевого суду скасовано в частині вирішення вимог про поділ квартири № АДРЕСА_1 та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири № АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що посилання ОСОБА_3 на те, що договір був підписаний на її прохання ОСОБА_2 через хворобу очей, є безпідставними, оскільки того ж дня нею було підписано договір купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_1 Договір був посвідчений тим же приватним нотаріусом і при цьому не було зазначено, що продавець не може прочитати та підписати договір.                                  У матеріалах справи відсутні докази, що спірна квартира була придбана саме для ОСОБА_3 Квартира № АДРЕСА_1 була придбана під час перебування сторін у шлюбі, ОСОБА_2 визнав, що все зазначене ОСОБА_1 майно є спільним сумісним майном подружжя.
Разом з тим, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо заявлених позивачем ОСОБА_1 вимог про поділ в натурі всього майна подружжя та визначення такого поділу в ідеальних частках - по 1/2 частині кожному.
Короткий зміст вимог касаційних скарг
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати, рішення апеляційного суду скасувати частково, ухвалити нове рішення про задоволення її позову.
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3, скасувати рішення апеляційного суду в частині визнання за ОСОБА_1, ОСОБА_2 по 1/2 квартири № АДРЕСА_1          та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог.
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду в частині визнання за ОСОБА_1 та                ОСОБА_2 права власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення  Оболонського районного суду міста Києва від  01 вересня                   2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2017 року, витребувано цивільну справу.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення  Оболонського районного суду міста Києва від  01 вересня                       2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2017 року.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2017 року.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
11 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 лютого 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя; за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1,              ОСОБА_2 про визнання покупцем за договором купівлі-продажу та усунення перешкод у користуванні майном, призначено до розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що між сторонами склалися неприязні стосунки, тому спірне майно необхідно поділити в натурі. Позивач просила залишити у частковій власності лише квартиру № 542                                         АДРЕСА_1 у м. Києві, виділивши їй 1/3 частину, оскільки там проживає повнолітній син сторін. Заявлені вимоги щодо поділу спірного майна відповідають вимогам статей 60, 70, 71 СК України, тому їх необхідно задовольнити. Також просила виділити їй квартиру № 1                                на АДРЕСА_1, нежиле приміщення № 2 літ. «А» на АДРЕСА_1, оскільки вони знаходяться за однією адресою та вона є власником квартири № 1 за цією адресою і її частка складає 3/4.
Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що він придбав квартиру          № АДРЕСА_1 за кошти, які йому подарувала його мати ОСОБА_3, отримавши їх від продажу квартири № АДРЕСА_1 Отримані у дарунок кошти були його приватною власністю, тому квартира АДРЕСА_1 не може бути спільним сумісним майном подружжя.
Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_2 за її кошти, яку він зобов'язався у подальшому зареєструвати на ОСОБА_3 Отже, вказана квартира не може бути предметом поділу між подружжям, оскільки відсутні докази, що це майно придбано за спільні кошти сторін.
Доводи інших учасників справи
У березні 2017 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу                   ОСОБА_3, вказуючи на те, що в касаційній скарзі ОСОБА_3 посилається на обставини та докази, які були належним чином досліджені апеляційний судом. Відчужена у м. Вишгороді Київської області квартира була придбана за кошти подружжя, що підтверджується інвестиційним договором, який був оформлений на ОСОБА_2, тому доводи                    ОСОБА_3, що спірна квартира була придбана за рахунок відчуження належної їй квартири є безпідставними.
У березні 2017 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу                   ОСОБА_2, вказуючи на те, що його доводи є надуманими, оскільки під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій він вказував, що спірна квартира № АДРЕСА_1 придбана за кошти ОСОБА_3, яка є справжнім покупцем цієї квартири, а в касаційній скарзі вказує, що це майно придбано ним за подаровані третьою особою кошти, тому є його особистою власністю.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 липня 1991 року до 08 серпня 2012 року.
Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Встановлено, що за час шлюбу сторони набули у власність: квартиру АДРЕСА_1; нежиле приміщення № 2 (літ «А») на АДРЕСА_1; 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; квартиру № АДРЕСА_1.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.
Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судові рішення повністю не відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.
Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити  з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України).
Оскільки ОСОБА_3 не довела належними та допустимими доказами, що квартира № АДРЕСА_1 придбана за рахунок її коштів, то апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні її позову.
Разом з тим, суди дійшли помилкового висновку, що сторони не вносили на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, тому спільне майно подружжя необхідно поділити в ідеальних частках без реального поділу, оскільки норми частини п'ятої статті 71 СК України та частини другої статті 365 ЦПК України застосовуються до вимог про припинення права особи на частку у спільному майні, проте ОСОБА_1 заявляла вимоги про визнання за кожним зі сторін конкретного нерухомого майна, яким кожен із них користується.
Суди залишили поза увагою, що ОСОБА_1 не зверталася до суду                        з вимогою про припинення права власності ОСОБА_2 на частку                               у спільному майні з виплатою йому грошової компенсації, тому невнесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду не може бути підставою для відмови у позові у цій справі.
Предметом спору є поділ майна подружжя в натурі в зв'язку з конфліктною ситуацією між колишнім подружжям та неможливості досягти згоди щодо  порядку поділу вказаного вище майна.
Відповідно до вимог СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).
Встановлено, що ОСОБА_1просила розподілити майно в натурі між сторонами та стягнути з ОСОБА_2 різницю у вартості майна подружжя, яке ділиться між ними в натурі.
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Установлено, що відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 22 вересня 2014 року дійсна вартість: Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 становить 442 700 грн; нежитлового приміщення № 2 на АДРЕСА_1 - 798 900 грн; квартири № 542 АДРЕСА_1                у м. Києві - 1 848 800 грн; квартири АДРЕСА_1 - 935 800 грн.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того, хто її спростовує.
Разом з тим, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що квартира № АДРЕСА_1 придбана за кошти ОСОБА_3
Визначена статтею 60 СК України презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, з урахуванням обставин справи щодо перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2                               у зареєстрованому шлюбі з 27 липня 1991 року до 08 серпня 2012 року та набуття ними під час цього шлюбу квартири АДРЕСА_1; нежилого приміщення № 2 (літ «А») на АДРЕСА_1; 1/2 частини квартири АДРЕСА_1; квартири № АДРЕСА_1, свідчать про спільну сумісну власність подружжя, що узгоджується з вказаними вище нормами матеріального права.
Місцевий суд, з висновком якого погодився й апеляційний суд, встановивши обставини, які підтверджують факт перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі, та набуття у власність останніми під час шлюбу вказаного вище майна, дійшов помилкового висновку, що це майно може бути поділене між подружжям лише шляхом визнання за ними права спільної часткової власності, без розподілу в натурі.
Відповідно до частини першої статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення.
Позивач просила провести між сторонами реальний розподіл спільного сумісного майна подружжя (в натурі) з визначенням відповідних приміщень (квартир), оскільки між сторонами склалася конфліктна ситуація, вирішення якої шляхом домовленості між сторонами є неможливо.
Спірними є чотири об'єкти нерухомого майна, отже суди ухилилися від вирішення справи в межах заявлених вимог, залишили поза увагою, що виділення кожному з колишнього подружжя конкретно визначеного майна буде найбільше відповідати їхнім інтересам.
На підставі викладеного Верховний Суд, враховуючи норму частини першої статті 71 СК України, відповідно до якої майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, дійшов висновку, що заявлені  ОСОБА_1 вимоги підлягають задоволенню частково, а судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 - скасуванню.
Як встановлено вище, подружжям за час шлюбу набуто у власність: квартиру АДРЕСА_1 (вартістю 1 848 800 грн); нежиле приміщення № 2 (літ «А») на АДРЕСА_1 (вартістю 798 900 грн); 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (вартістю 442 700 грн); квартиру АДРЕСА_1 
Вартість спірного майна визначена відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 22 вересня 2014 року.
Враховуючи, що обставини справи судами встановлені у повному обсязі, касаційний суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги                     ОСОБА_1 частково та здійснити розподіл майна в натурі, зокрема, виділити ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка належить на праві спільної сумісної власності подружжю (по 1/4 частині кожному) та нежиле приміщення № 2 літ. «А» на АДРЕСА_1.
При цьому, касаційним судом враховано, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 21 травня 2010 року є власником іншої 1/2 частини квартири № АДРЕСА_1 тому виділення їй вказаної квартири вцілому буде сприяти захисту її прав та інтересів, оскільки в цілому її частка складає 3/4 квартири цієї № 1, вказана квартира та нежиле приміщення знаходяться за однією адресою.
ОСОБА_2 необхідно виділити квартиру № АДРЕСА_1.
Разом з тим, позивач просила квартиру АДРЕСА_1 визнати спільною частковою власністю подружжя, оскільки в цій квартирі проживає їх спільний син, виділивши ОСОБА_1 1/3 частину цього майна, а ОСОБА_2 - 2/3 вказаної квартири.
Вказані вимоги підлягають задоволенню.
Вартість виділеного ОСОБА_1 майна складає 1 857 866,67 грн, у тому числі: 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 -                      442 700 грн, та нежиле приміщення АДРЕСА_1 798 900 грн, 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 - 616 266,67 грн.
Вартість виділеного ОСОБА_2 майна складає 2 168 333,33 грн у тому числі: 2/3 частини квартири № 542 АДРЕСА_1                                   у м. Києві - 1 232 533,33 грн; квартира АДРЕСА_1 - 935 800 грн.
У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, тому з                      ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 155 233,33 грн.
Визначаючи розмір компенсації Верховний Суд виходив з наступного: 
1) 2 168 333,33 грн (вартість майна ОСОБА_2.) - 1 857 866,67 грн (вартість майна ОСОБА_1) = 310 466,66 грн (різниця вартості між виділеним майном подружжя);
2) 310 466,66 грн / 2 = 155 233,33 грн (сума компенсацій за відхилення від ідеальних часток подружжя).
За таких обставин, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення 157266,67 грн (310500 грн - 155 233,33 грн) компенсації різниці у вартості майна необхідно відмовити.
Безпідставними є доводи касаційної скарги ОСОБА_2, що він придбав квартиру № АДРЕСА_1 за кошти, які йому подарувала його мати ОСОБА_3, оскільки такі обставини ними не доведені належними та допустимими доказами, а відповідно до норм процесуального закону доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_3, що квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_2 за її кошти, тому це майно є її власністю, не заслуговують на увагу, оскільки також не доведені належними та допустимими доказами й спростовані встановленими апеляційним судом обставинами.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
Оскаржуване рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення в указаній частині необхідно залишити без змін, а касаційні скарги - без задоволення, оскільки доводи касаційних скарг висновків суду апеляційної інстанції в цій частині не спростовують.
Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права, це порушення призвело до ухвалення незаконних судових рішень, тому рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 необхідно скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволенні вказаних вимог частково.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд                       у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 у порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та нежиле приміщення № 2 літ. «А» на АДРЕСА_1
Визнати за ОСОБА_2 у порядку поділу майна подружжя право власності на квартиру АДРЕСА_1
Визнати спільною частковою власністю квартиру АДРЕСА_1 у відповідних долях, а саме: 1/3 частку за ОСОБА_1 та 2/3 частки за ОСОБА_2.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 155 233,33 грн у порядку компенсації різниці вартості у майні.
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити.
Рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання покупцем за договором купівлі-продажу та усунення перешкод у користуванні майном залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                     В. С. Висоцька
Судді                                                                                                 А. О. Лесько
                                                                                                            С. Ю.Мартєв
В. В. Пророк
І. М. Фаловська