ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року 
м. Київ

Справа №  909/1147/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Дроботової Т. Б. - головуючого, Пількова К. М., Чумака Ю. Я.,
секретар судового засідання - Підгірська Г. О.,
за участю представників:
прокуратури - Голуб Є. В.,
позивачів - не з'явилися, 
відповідача  - Борисов О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк"
на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 18.07.2018 (судді: Скрипчук О. С., Дубник О. П., Зварич О. В.) і рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20.03.2018 (суддя Скапровська І. М.) у справі
за позовом Заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в  інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є Кабінет Міністрів України, в особі Державного підприємства "Івано-Франківський котельно-зварювальний завод"
до Публічного акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк"
про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень

1.1. У грудні 2017 року Заступник військового прокурора Івано-Франківського гарнізону звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області із позовом в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є Кабінет Міністрів України, в особі Державного підприємства "Івано-Франківський котельно-зварювальний завод" (далі - ДП "Івано-Франківський котельно-зварювальний завод") до Публічного акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк" (далі - ПАТ "Перший український міжнародний банк") про витребування із чужого незаконного володіння відповідача на користь ДП "Івано-Франківський котельно-зварювальний завод" земельної ділянки загальною площею 0,0111 га, кадастровий номер 2610100000:14:001:0105, розташованої по вул. Новій, 2а у м. Івано-Франківську, на підставі статей 317, 319, 321, 330, 387, 388 Цивільного кодексу України.
Позовні вимоги обґрунтовано вибуттям спірної земельної ділянки із власності держави поза її волею, що підтверджується обставинами, встановленими Львівським апеляційним господарським судом (постанова від 08.12.2016 у справі № 909/283/16, залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 18.05.2017), які в силу положень статті 35 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній до 15.12.2017, яка діяла на час звернення із цим позовом) є преюдиціальними, тому таку земельну ділянку згідно з положеннями статті 388 Цивільного кодексу України слід витребувати від відповідача.
1.2. У відзиві на позов ПАТ "Перший український міжнародний банк" заперечило проти позову, просило відмовити у його задоволенні, послалося, зокрема, що іпотечний договір від 19.07.2014, на підставі якого банк набув у власність спірну земельну ділянку, є чинним; спірна земельна ділянка вибула із володіння ДП "Івано-Франківський котельно-зварювальний завод" добровільно та з його волі. 
2. Короткий зміст судових рішень
2.1. Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 20.03.2018 позов задоволено.
Аргументуючи судове рішення, місцевий господарський суд виходив із того, що спірна земельна ділянка незаконно вибула із державної власності, а отже згідно зі статтею 388 Цивільного кодексу України її має бути витребувано у відповідача. Суд установив, що цю земельну ділянку набуто відповідачем за договором іпотеки     від 19.07.2014,     укладеним між ним і Товариством з обмеженою відповідальністю "Авторемгаз" (далі - ТОВ "Авторемгаз"), однак ТОВ "Авторемгаз" є особою, яка незаконно набула право власності на зазначену земельну ділянку, а саме на підставі неправомірних рішень органу місцевого самоврядування та відповідного договору купівлі-продажу, які визнано недійсними   згідно з постановою Львівського апеляційного господарського суду від 08.12.2016 у справі № 909/283/16, яка набрала законної сили.
2.2. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 18.07.2018 рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20.03.2018 залишено без змін із тих самих підстав.
3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї
3.1. Не погоджуючись із висновками господарських судів попередніх інстанцій, ПАТ "Перший український міжнародний банк" подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Львівського апеляційного господарського суду від 18.07.2018 і рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20.03.2018 та прийняти нове рішення, яким відмовити у позові.
Підставами для скасування оскаржених судових рішень у справі ПАТ "Перший український міжнародний банк" вважає неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, зокрема статті 388 Цивільного кодексу України, статті 23 Закону України "Про прокуратуру", статей 174, 176, 226, 236 Господарського процесуального кодексу України, зазначаючи про правомірність набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку, а саме на підставі іпотечного договору від 19.07.2014, укладеного між відповідачем і ТОВ "Авторемгаз", який недійсним у встановленому законом порядку визнано не було. Скаржник наголошує, що спірна земельна ділянка вибула із володіння власника добровільно та з його волі; вважає необґрунтованим і безпідставним звернення прокурора із цим позовом, а відмову суду у зупиненні провадження у справі - необґрунтованою.
3.2. У відзиві на касаційну скаргу прокурор просив залишити оскаржені судові рішення без змін як законні та обґрунтовані, а касаційну скаргу - без задоволення.
4. Розгляд касаційної скарги та встановлені судами обставини справи
4.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи і заперечення на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
4.2. Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, установив наявність правових підстав для витребування спірної земельної ділянки із володіння відповідача в порядку положень статті 388 Цивільного кодексу України.
4.3. Як установлено господарськими судами попередніх інстанцій та підтверджено матеріалами справи, рішенням Івано-Франківської міської ради від 15.12.1998 № 487 Державному підприємству "63 котельно-зварювальний завод" (у подальшому перейменовано на Державне підприємство Міністерства оборони України "63 котельно-зварювальний завод" (далі - ДП "63 котельно-зварювальний завод") передано у постійне користування земельну ділянку загальною площею 20,1826 га для розміщення та експлуатації будівель і споруд. 
На підставі цього рішення зазначеному державному підприємству видано державний акт на право постійного користування землею від 09.02.1999 ІІ-ІФ № 001573.
Господарські суди першої та апеляційної інстанцій установили, що згідно з пунктом 14 рішення Івано-Франківської міської ради від 20.02.2006 "Про вилучення та надання земельних ділянок" земельну ділянку площею 0,0111 га по вул. Новій, 2 у м. Івано-Франківську вилучено у ДП "63 котельно-зварювальний завод".
Іншим рішенням Івано-Франківської міської ради від 14.04.2009 "Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності на території Івано-Франківської міської ради" вирішено продати КП "Авторемгаз" (правонаступник - ТОВ "Авторемгаз") земельну ділянку площею 0,0111 га кадастровий номер 2610100000:14:001:0105.
15.05.2009 між Івано-Франківською міською радою і ТОВ "Авторемгаз" укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0111 га по вул. Новій, 2 в м. Івано-Франківську. 
У подальшому, 19.07.2014 між ТОВ "Авторемгаз" - іпотекодавцем і ПАТ "Перший український міжнародний банк" - іпотекодержателем укладено договір іпотеки, предметом іпотеки за яким є, зокрема, земельна ділянка площею 0,0111 га, кадастровий номер 2610100000:14:001:0105, розташована по вул. Новій, 2 у м. Івано-Франківську.
4.4. Як установлено судами та підтверджено матеріалами справи, згідно з постановою Львівського апеляційного господарського суду від 08.12.2016 у справі № 909/283/16 визнано недійсними пункт 14 рішення Івано-Франківської міської ради від 20.02.2006 "Про вилучення та надання земельних ділянок" і рішення Івано-Франківської міської ради від 14.04.2009 "Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності на території Івано-Франківської міської ради" у частині продажу ТОВ "Авторемгаз" земельної ділянки площею 0,0111 га, розташованої по вул. Новій, 2, у м. Івано-Франківську, зокрема пункт 1 додатку до цього рішення "Перелік земельних ділянок несільськогосподарського призначення для підприємницької діяльності на території Івано-Франківської міської ради, що продаються, та їх пропонована вартість (без урахування ПДВ)"; визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 15.05.2009, укладений між Івано-Франківською міською радою і ТОВ "Авторемгаз"; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 23.07.2009 серії ЯД № 810508, виданий ТОВ "Авторемгаз". Зазначену постанову залишено без змін постановою Вищого господарського суду України від 18.05.2017.
Згідно з рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 23.06.2017 № 35834742 ДП "Івано-Франківський котельно-зварювальний завод" відмовлено у припиненні права власності за ТОВ "Авторемгаз" на земельну ділянку, розташовану в м. Івано-Франківську по вул. Новій, 2а, у м. Івано-Франківську, оскільки її власником є інша юридична особа - ПАТ "Перший український міжнародний банк.
За змістом інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 15.09.2017 № 97473879 приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс І. П. 31.01.2017 здійснив державну реєстрацію права власності за ПАТ "Перший український міжнародний банк" на спірну земельну ділянку на підставі іпотечного договору від 19.07.2014 № 1.14-16/17/1-10, укладеного між банком і ТОВ "Авторемгаз".
4.5. Вважаючи, що спірна земельна ділянка державної власності (землі оборони) вибула із володіння власника поза його волею, Заступник військового прокурора Івано-Франківського гарнізону звернувся із позовом в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є Кабінет Міністрів України, в особі ДП "Івано-Франківський котельно-зварювальний завод" про витребування цієї земельної ділянки із володіння ПАТ "Перший український міжнародний банк".
5. Позиція Верховного Суду 
5.1. За змістом статей 317, 318 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.
Статтею 324 Цивільного кодексу України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. 
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 цього Кодексу).
Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.
Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. 
Зазначений засіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння. 
Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України.
Із правового аналізу статті 387 цього Кодексу вбачається, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.
Віндикаційний позов захищає право власності в цілому, оскільки він пред'являється у тих випадках, коли порушені права володіння, користування та розпорядження одночасно.
Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Згідно зі статтею 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а стаття 388 цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача.
Правила частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 
У частині 3 цієї статті наведено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.
У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України (постанова Верховного Суду України від 25.01.2017 у справі № 916/2131/15).
Володілець визнається добросовісним, якщо здобуваючи річ, він не знав і не повинен був знати про те, що відчужувач речі не має права на її відчуження. У випадку, якщо володілець речі знав чи повинен був знати, що здобуває річ в особи, яка не мала права на її відчуження, він вважається недобросовісним. Для визнання набувача недобросовісним необхідно встановити намір чи грубу необережність, що встановлюється, виходячи із презумпції добросовісності набувача. 
Саме із такого розуміння наведених положень законодавства виходили господарські суди попередніх інстанцій при вирішенні цього спору.  
5.2. Попередні судові інстанції, дослідивши обставини справи та зібрані у ній докази, установили, що спірна земельна ділянка (землі оборони) вибула із володіння власника (держави) поза його волею (зокрема за відсутності погодження і згоди Міністерства оборони України, без участі Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини); орган місцевого самоврядування неправомірно (повноважень щодо розпорядження цією землею Івано-Франківська міська рада не мала) припинив право постійного користування зазначеною землею державному підприємству, вилучив у нього цю земельну ділянку та у подальшому відчужив її на користь ТОВ "Авторемгаз"; відповідні рішення Івано-Франківської міської ради (щодо вилучення і відчуження земельної ділянки), договір купівлі-продажу землі, укладений між Івано-Франківською міською радою і ТОВ "Авторемгаз" згідно з постановою Львівського апеляційного господарського суду від 08.12.2016 у справі № 909/283/16, яка набрала законної сили, визнано недійсними, а отже ТОВ "Авторемгаз", яке у подальшому передало цю земельну ділянку в іпотеку згідно з іпотечним договором від 19.07.2014, укладеним із ПАТ "Перший український міжнародний банк" - відповідачем, набуло право власності на землю незаконно. За таких обставин суди дійшли законного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для витребування спірного майна у відповідача у порядку статті 388 Цивільного кодексу України та правомірно задовольнили позов. 
Факт вибуття спірного майна із володіння власника в силу обставин, передбачених частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України, зокрема, не з його (власника) волі установлено Львівським апеляційним господарським судом (постанова від 08.12.2016 у справі № 909/283/16, яка набрала законної сили).
При цьому господарські суди попередніх інстанцій під час вирішення цього спору у справі № 909/1147/17 не мали повноважень щодо надання оцінки належності та допустимості доказів, з оцінки яких виходив суд, здійснюючи розгляд справи № 909/283/16, тому твердження скаржника про недоведеність вибуття спірної земельної ділянки поза волею власника колегія суддів відхиляє з огляду на викладене та ураховуючи положення процесуального законодавства. 
Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, преюдиціальні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акта, який набрав законної сили.
У рішенні від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який зокрема передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
6. Висновки Верховного Суду
6.1. Посилання скаржника на безпідставність звернення прокурора у наведеному випадку із позовом в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є Кабінет Міністрів України, в особі ДП "Івано-Франківський котельно-зварювальний завод", не можуть бути підставою для скасування оскаржених судових рішень, оскільки їм вже було надано оцінку судами, які аргументовано відхилили ці твердження.
Колегія суддів зазначає, що згідно з положеннями статті 13 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. 
Частиною 5 статті 116 Конституції України наділено Кабінет Міністрів України повноваженням здійснювати управління державною власністю відповідно до закону.
Управління об'єктами державної власності згідно з положеннями статті 1 Закону України "Про управління об'єктами державної власності"- це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.
Відповідно до статті 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. 
До повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом (стаття 13 Земельного кодексу України). 
За змістом статей 20, 84 цього Кодексу до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать землі оборони, які використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони".
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про використання земель оборони" землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин установ, закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України (військові частини).
Законом України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" встановлено, що відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства і організації.
За змістом статті 29 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній до 15.12.2017, яка діяла на час звернення із позовом) прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. З метою вступу у справу прокурор може подати апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд рішення Верховним Судом України про перегляд рішення за нововиявленими обставинами або повідомити суд і взяти участь у розгляді справи, порушеної за позовом інших осіб. При цьому прокурор для представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво) повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами 2 або 3 статті 25 Закону України "Про прокуратуру". Невиконання прокурором вимог щодо надання господарському суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді має наслідком повернення поданої ним позовної заяви (заяви, скарги) у порядку, встановленому статтею 63 цього Кодексу. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. 
Водночас відповідно до частини 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України (у чинній редакції)  до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. До таких осіб процесуальний закон відносить прокурора та визначає підстави участі цієї особи у господарській справі. 
Згідно з частиною 3 статті 53 зазначеного Кодексу у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Частиною 4 цієї ж статті Господарського процесуального кодексу України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача (частина 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України).
Як убачається із матеріалів справи, прокурор, звертаючись із цим позовом, у позовній заяві послався на те, що спірна земельна ділянка належить до земель оборони, її власником є держава; ця земельна ділянка згідно з державним актом на право постійного користування землею від 09.02.1999 перебувала у постійному користуванні державного підприємства Міністерства оборони України, однак незаконно, не з волі власника, вибула із його володіння. 
Суди попередніх інстанцій установили обставини незаконного вибуття спірної земельної ділянки із державної власності, а обґрунтування звернення прокурора в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є Кабінет Міністрів України (який, виходячи із положень процесуального законодавства, набув статусу позивача), у наведеному випадку зводяться, як установили суди, до необхідності захисту інтересів держави, поновлення її прав щодо збереження державного майна, які (інтереси) порушено у зв'язку із вибуттям такого майна із володіння власника поза його волею. У зв'язку із цим колегія суддів відхиляє аргументи скаржника про відсутність підстав для представництва прокурора у цьому спорі.
6.2. Водночас не може бути підставою для скасування рішення і постанови у справі довід скаржника про необґрунтовану, на його думку, відмову судів у зупиненні провадження у справі та порушення судами пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України, оскільки за змістом зазначеної норми суд зобов'язаний зупинити провадження у справі, зокрема, у випадку об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі, чого суди попередніх інстанцій проте не установили, до того ж згідно з положеннями зазначеної норми суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
6.3. Інші викладені у касаційній скарзі аргументи скаржника також не можуть бути підставами для скасування оскаржених у справі судових рішень, оскільки вони суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства, не спростовують обґрунтованих висновків судів, фактично зводяться до переоцінки обставин, належно та повно встановлених судами. 
6.4. За змістом статті 300 Господарського процесуального кодексу України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права; суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
6.5. За змістом частини 1  статті 309 Господарського процесуального кодексу України  суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги наведені положення законодавства та обставини, установлені судами, ураховуючи межі перегляду справи судом касаційної інстанції, передбачені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає, що оскаржені у справі судові рішення ухвалено із додержанням норм матеріального і процесуального права, тому правових підстав для їх зміни чи скасування не вбачається. 
7. Розподіл судових витрат
7.1. Оскільки підстав для скасування постанови і рішення та задоволення касаційної скарги немає, судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, пунктом 1 частини 1 статті 308, статтями 309, 314, 315,  317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк" залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 18.07.2018 і рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20.03.2018 у справі № 909/1147/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 Т. Б. Дроботова
Судді                                                                                                               К. М. Пільков
                                                                                                     Ю. Я. Чумак