ПОСТАНОВА
Іменем України

16 травня 2019 року 
м. Київ
справа №522/23018/16-а
адміністративне провадження №К/9901/34469/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Мороз Л.Л.,
суддів: Гімона М.М.,  Бучик А.Ю., 
розглянувши у порядку попереднього розгляду у касаційній інстанції адміністративну справу № 522/23018/16-а
за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі – ГУ ПФУ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою ГУ ПФУ
на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2017 року, ухвалену у складі головуючого судді Загороднюка В.І. та 
ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2017 року, постановлену у складі колегії суддів: головуючого судді Осіпова Ю.В., суддів Золотнікова О.С., Скрипченка В.О. 
ВСТАНОВИВ:
29 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправними дії відповідача щодо припинення йому з 01 серпня 2016 року виплати пенсії, призначеної відповідно Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі – Закон № 2262-ХІІ);
- зобов`язати відповідача відновити з 01 серпня 2016 року виплату йому пенсії, призначеної відповідно до Закону № 2262-ХІІ.
Позов ОСОБА_1 обґрунтував тим, що з червня 2014 року, після звільнення з військової служби, відповідачем була призначена та виплачувалась йому пенсія по інвалідності у відповідності до Закону № 2262-ХІІ. Проте, з 01 серпня 2016 року ГУ ПФУ, без будь-яких письмових чи усних повідомлень протиправно припинило виплату йому пенсії.
Приморський районний суду м. Одеси постановою від 22 лютого 2017 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2017 року, задовольнив позовні вимоги.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, керувався тим, що  оскільки позивач був прийнятий на військову службу за контрактом під час мобілізації у зв`язку з виникнення кризової ситуації (настанням особливого періоду), що загрожує національній безпеці, то відповідно, на нього розповсюджується дія частини третьої статті 2 Закону №2262-ХІІ щодо неприпинення виплати пенсії.
10 липня 2017 року ГУ ПФУ звернулось до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Приморського районного суду міста Одеси від 22 лютого 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2017 року, ухвалити нове рішення – про відмову в задоволенні позовних вимог.
Касаційна скарга мотивована, зокрема, тим, що оскільки контракт з позивачем укладено на визначений період – 5 років, а не до закінчення особливого періоду чи на строк у 6 місяців, а також ним не передбачено дострокове припинення контракту, то він не підпадає під поняття «особливий період». Припиняючи виплату пенсії позивачу, пенсійний орган керувався статтею 54 Закону № 2262-ХІІ у відповідних редакціях. 
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 04 вересня 2017 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребував матеріали справи.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі – КАС України) викладено в новій редакції.
Пунктом 4 частини першої розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частини третя статті 3 КАС України).
Верховний Суд заслухав у попередньому судовому засіданні доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, та, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції – без змін, з наступних мотивів та передбачених законом підстав.
Суди встановили, що позивач – підполковник юстиції запасу ОСОБА_1 проходив військову службу в органах військової прокуратури з березня 2001 року по 14 серпня 2012 року, після чого був звільнений з військової служби у запас.
Після звільнення з військової служби позивач перебував на військовому обліку у Білгород-Дністровському об`єднаному міському військовому комісаріаті Одеської області. З вказаного часу до серпня 2014 року проходив службу на посаді Болградського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України.
З 26 червня 2014 року позивач отримав статус інваліда війни III групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Білгород-Дністровським управлінням праці та соціального захисту населення Білгород-Дністровської міської ради, а з 04 липня 2016 року - має статус інваліда війни ІІ групи, що підтверджується довідкою Управління соціального захисту населення Білгород-Дністровської міськради Одеської області №50/2552 від 04 липня 2016 року.
З червня 2014 року після звільнення з військової служби ГУ ПФУ позивачу була призначена та виплачувалась пенсія по інвалідності відповідно до Закону № 2262-ХІІ.
26 січня 2015 року Міністром оборони України з позивачем було укладено контракт та видано наказ від 26 січня 2015 року №43 про прийняття позивача на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу з одночасним відрядженням до Генеральної прокуратури України.
З 25 травня 2015 року позивач проходить військову службу на посаді заступника начальника відділу військової прокуратури Південного регіону України (м. Одеса).
З 01 серпня 2016 року ГУ ПФУ припинило виплату пенсії позивачу.
21 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ із заявою щодо повідомлення про причини припинення надходження грошових коштів в якості пенсійного забезпечення на його рахунок в ПАТ «Ощадбанк».
05 жовтня 2016 року ГУ ПФУ своїм листом №1104/Л-11 повідомило позивач про те, що оскільки останній уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на 5 років відповідно до статей 20 та 23 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон № 2232-XII) та статті 46-1 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі – Закон № 1697-VII), а не був призваний на військову службу під час часткової чи загальної мобілізації, на особливий період чи прийнято на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, то для продовження виплати йому пенсії законних підстав не має.
Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до приписів частин першої та другої статті  54 Закону № 2262-ХІІ тимчасово, у період з 01 січня по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветерана війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених, зокрема, Законом № 1697-VII, призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачується.
Разом з тим, згідно зі статтею 46-1 Закону № 1697-VII військовими прокурорами і слідчими призначаються громадяни з числа офіцерів, які проходять військову службу або перебувають у запасі і мають вищу юридичну освіту. В окремих випадках за наказом Генерального прокурора України на посади прокурорів та слідчих військових прокуратур можуть бути призначені особи, які не є військовослужбовцями і не перебувають у запасі та відповідають вимогам ст. 46 цього Закону.
Військовослужбовці військових прокуратур у своїй діяльності керуються Законом № 1697-VII і проходять військову службу відповідно до Закону № 2232-XII та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України.
Як встановлено судами попередніх інстанцій та вже зазначалося вище, позивач з 26 червня 2014 року мав статус інваліда війни III групи, а з 04 липня 2016 року - має статус інваліда війни ІІ групи, до того ж, з 25 травня 2015 року перебуває на посаді заступника начальника відділу військової прокуратури Південного регіону України та має військове звання «полковник юстиції», а отже працює на посадах та умовах, передбачених Законом № 1697-VII.
Отже, оскільки інвалідам І-ї та ІІ-ї групи, інвалідам війни III групи, яким призначена у відповідності до Закону № 2262-ХІІ пенсія, виплачується протягом 2016 року незалежно від їх праці на посадах та на умовах, передбачених, зокрема, Законом №  1697-VII, то позивач є виключенням із загального правила, а отже і обмеження, передбачені статтею 54 Закону № 2262-ХІІ щодо виплати пенсії у 2016 році, під час перебування позивача на посадах передбачених, зокрема, Законом № 1697-VII на нього не поширювались до встановлення ІІ групи інваліда війни.
Разом з цим, статтю 2 Закону № 2262-ХІІ визначено, що військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.
Пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі повторного прийняття їх на військову службу до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту, службу до Національної поліції, органів та підрозділів цивільного захисту, податкової міліції та Державної кримінально-виконавчої служби України виплата пенсій на час їх служби припиняється. При наступному звільненні із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням загальної вислуги років на день останнього звільнення.
Пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі призову їх на військову службу під час часткової чи загальної мобілізації, на особливий період або прийняття на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів та підрозділів цивільного захисту виплата пенсій на час такої служби не припиняється. Після звільнення із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням додаткової вислуги років від часу повторного прийняття їх на службу до дня демобілізації або звільнення. Якщо новий розмір пенсії цих осіб буде нижчим за розмір, який вони отримували до повторного прийняття їх на службу, виплата їм пенсій здійснюється у розмірі, який вони отримували до призову або прийняття на службу у зв`язку з мобілізацією, на особливий період.
Відповідно до статті 1 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України», особливий період – це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Аналогічне визначення особливого періоду надано і в статті 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі – Закон № 3543-XII), якою передбачено, що особливий період – це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової).
Крім того, статтею 1 Закону № 3543-XII визначено, що мобілізація – це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Так, на підставі Указів Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014, від 06 травня 2014 року №454/2014, від 21 липня 2014 року №607/2014 та від 14 січня 2015 року №15/2015, на Україні діяла часткова мобілізація, отже, з 17 березня 2014 року в Україні діє особливий період. І це є загальновідомим фактом.
Також, необхідно зазначити, що аналогічний висновок викладений і в роз`яснені Комітету з питань національної безпеки і оборони Верховної ради України, викладений у листі від 13 червня 2016 року на запит заступника Генерального прокурора України – Головного військового прокурора Матіоса А.В.
До того ж, слід звернути увагу й на те, що законодавством України не встановлено порядок припинення особливого періоду. При цьому, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.
Статтями 39, 40 Закону № 2232-XII передбачено, що призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу підчас мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом № 3543-XII. Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призивом підчас мобілізації, на особливий період, або прийнятті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями,передбаченими законами України.
Аналіз наведеної норми Закону дає підстави стверджувати, що громадяни України які захищають національну безпеку та цілісність нашої держави можуть бути призвані на строкову службу, мобілізовані або прийняті на службу за контрактом, але в будь-якому випадку вони мають гарантії захищені законодавством України.
Таким чином, оскільки позивач був прийнятий на військову службу за контрактом під час мобілізації у зв`язку з виникненням кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, у зв`язку з чим, на думку колегії суддів, на нього розповсюджується дія частини третьої статті 2 Закону № 2262-ХІІ щодо неприпинення виплати пенсії.
До того ж, рішенням Конституційного суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016 було визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Закону №2262-XII зі змінами, а саме: перше речення частини першої статті 54, відповідно до якого, тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.
З урахуванням наведеного, відповідач, припиняючи виплату пенсії позивачу, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тому  колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог.
Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують. Оцінюючи наведені сторонами аргументи, Верховний Суд виходить з такого, що всі аргументи скаржника, наведені в касаційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судами першої та апеляційної інстанції, та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не зазначено.
Як зазначено у частині четвертій статті 328 КАС України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.
Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій і погоджується з їх висновками у справі про задоволення позовних вимог. 
Відповідно до статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. 
Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення.
Постанову Приморського районного суду міста Одеси від 22 лютого 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2017 року у справі № 522/23018/16-а – залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................
Л.Л. Мороз
М.М. Гімон 
 А.Ю. Бучик ,
Судді Верховного Суду