ПОСТАНОВА
Іменем України

26 лютого 2019 року 
Київ
справа №608/707/16-а
касаційне провадження №К/9901/11603/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Шипуліної Т.М.,
суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Львівської митниці ДФС на постанову Чортківського районного суду Тернопільської області від 06.09.2016 (головуючий суддя - Запорожець Л.М.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.11.2016 (головуючий суддя -Ліщинський А.М., судді: Каралюс В.М., Запотічний І.І.) у справі №608/707/16-а за позовом ОСОБА_1 до Заступника начальника Львівської митниці ДФС Шокало Володимира Степановича, Львівської митниці ДФС про визнання дій неправомірними та скасування постанови, 

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Заступника начальника Львівської митниці ДФС Шокало Володимира Степановича, Львівської митниці ДФС  про визнання дій заступника начальника Львівської митниці ДФС Шокало Володимира Степановича щодо винесення постанови №1247/20909/16 про порушення митних правил від 15.04.2016 про накладення на нього стягнення у вигляді штрафу в сумі 8500 грн. неправомірними та скасування постанови № 1247/20909/16 про порушення митних правил від 15.04.2016 про накладення стягнення у вигляді штрафу в сумі 8500 грн.

Постановою Чортківського районного суду Тернопільської області від 06.09.2016, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.11.2016, адміністративний позов задоволено частково: визнано неправомірними дії заступника начальника Львівської митниці ДФС Шокало Володимира Степановича щодо винесення постанови № 1247/20909/16 про порушення митних правил від 15.04.2016 про накладення стягнення у вигляді штрафу в сумі 8500 грн. на ОСОБА_1; скасовано постанову заступника начальника Львівської митниці ДФС Шокало Володимира Івановича № 1247/20909/16 про порушення митних правил від 15.04.2016 про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 у вигляді штрафу в сумі 8500 грн.; провадження в справі про адміністративне правопорушення закрито.

Судами попередніх інстанцій у межах спірних правовідносин встановлено, що 04.04.2016 близько 06 год. 10 хв. в зону митного контролю по смузі руху «червоний коридор» пункту пропуску «Шегині-Медика» митного поста «Мостиська» Львівської митниці        ДФС        заїхав транспортний засіб марки «DAIMLERCHYSLER SPRINTER 313», реєстраційний номер НОМЕР_1, кузов НОМЕР_2, під керуванням громадянина України ОСОБА_1, який слідував з України в Республіку Польща в якості водія. В ході митного контролю встановлено, що позивач 05 березня 2013 о 17 год. 51 хв. через пункт пропуску «Шегині-Медика» митного поста «Мостиська» Львівської митниці ДФС ввіз на митну територію України вказаний автомобіль без письмового декларування та без сплати всіх митних платежів, які, відповідно до закону, підлягають сплаті при імпорті транспортних засобів, на строк, передбачений нормами статті 95 Митного кодексу України для автомобільного транспорту - 10 діб (у разі переміщення в зоні діяльності однієї митниці - 5 діб). Одночасно було встановлено відсутність в ПІК «Інспектор» та ЄАІС ДМС України інформації про вивезення з митної території України вказаного автомобіля, станом на 04 квітня 2016 року. Таким чином, з огляду на те, що позивач перевищив строк транзитного перевезення доставки автомобіля марки «DAIMLERCHYSLER SPRINTER 313», реєстраційний номер НОМЕР_1, кузов НОМЕР_2 митною територією України більше як на 10 діб, ОСОБА_1 було притягнуто до відповідальності на підставі частини 3 статті 470 Митного кодексу України у вигляді накладення штрафу у розмірі п'ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 8500 грн. 

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходили з того що позивачем дійсно перевищено встановлений статтею 95 Митного кодексу України строк доставки транспортного засобу до органу доходів і зборів, однак на те існували непереборні обставини, наявність яких звільняє особу від адміністративної відповідальності.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції та ухвалою суду апеляційної інстанції, Львівська митниця ДФС подала касаційну скаргу, у якій просила Верховний Суд скасувати рішення судів попередніх інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Свої вимоги заявник обґрунтовує тим, що дії позивача містять ознаки порушення митних правил визначених частиною 3 статті 470 Митного кодексу України, у зв'язку з чим позивача обґрунтовано піддано адміністративному стягненню. Доказів існування визначених статтею 460 Митного кодексу України обставин, наявність яких звільняє особу від адміністративної відповідальності, позивачем до митного органу не надано.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Пунктом 60 частини 1 статті  4 Митного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що транспортні засоби особистого користування - наземні транспортні засоби товарних позицій 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепи до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД, плавучі засоби та повітряні судна, що зареєстровані на території відповідної країни, перебувають у власності або тимчасовому користуванні відповідного громадянина та ввозяться або вивозяться цим громадянином у кількості не більше однієї одиниці на кожну товарну позицію виключно для особистого користування, а не для промислового або комерційного транспортування товарів чи пасажирів за плату або безоплатно.

Відповідно до статті 381 Митного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), громадянам дозволяється ввозити транспортні засоби особистого користування з метою транзиту через митну територію України за умови їх письмового декларування в порядку, передбаченому для громадян, та внесення на рахунок органу доходів і зборів, що здійснив пропуск таких транспортних засобів на митну територію України, грошової застави в розмірі митних платежів, що підлягають сплаті при ввезенні таких транспортних засобів на митну територію України з метою вільного обігу. Зазначені вимоги не поширюються на транспортні засоби, постійно зареєстровані у відповідних реєстраційних органах іноземної держави, що підтверджується відповідним документом.

За змістом статті 93 Митного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) товари, транспортні засоби комерційного призначення, що переміщуються у митному режимі транзиту, повинні: не використовуватися з жодною іншою метою, крім транзиту та бути доставленими у орган доходів і зборів призначення до закінчення строку, визначеного статтею 95 цього Кодексу.

Частиною другою статті 200 Митного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що доставка товарів та документів на них повинна бути здійснена у строк, визначений статтею 95 цього Кодексу.

Згідно частини шостої статті 379 Митного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), строки тимчасового ввезення громадянами товарів на митну територію України (крім випадків, передбачених статтею 380 цього Кодексу) встановлюються відповідно до статті 108 цього Кодексу, а строки ввезення з метою транзиту - відповідно до статті 95 цього Кодексу.

Статтею 95 Митного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що строк транзитних перевезень для автомобільного транспорту становить 10 діб (у разі переміщення діяльності одного митного органу - 5 діб).

Згідно пунктом 1 частини другої цієї статті, до строків, зазначених у частині першій цієї статті, не включається: час дії обставин, зазначених у статті 192 цього Кодексу.

У свою чергу, статтею 192 Митного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що якщо під час перевезення товарів транспортний засіб внаслідок аварії або дії обставин непереборної сили не зміг прибути до органу доходів і зборів призначення, допускається вивантаження товарів в іншому місці. При цьому перевізник зобов'язаний: 1) вжити всіх необхідних заходів для забезпечення збереження товарів та недопущення будь-якого їх використання; 2) терміново повідомити найближчий орган доходів і зборів про обставини події, місцезнаходження товарів і транспортного засобу.

Статтею 460 Митного кодексу України передбачено, що вчинення порушень митних правил, передбачених частиною третьою статті 469, статтею 470, частиною третьою статті 478, статтею 481 цього Кодексу, внаслідок аварії, дії обставин непереборної сили або протиправних дій третіх осіб, що підтверджується відповідними документами, а також допущення у митній декларації помилок, які не призвели до неправомірного звільнення від сплати митних платежів або зменшення їх розміру, до незабезпечення дотримання заходів тарифного та/або нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, якщо такі помилки не допускаються систематично (стаття 268 цього Кодексу), не тягне за собою адміністративної відповідальності, передбаченої цим Кодексом.

Отже, зі змісту наведених норм права убачається, що транспортний засіб ввезений на митну територію України у режимі «транзит» має бути доставлений у орган доходів і зборів призначення у строк, визначений статтею 95 Митного кодексу України. За наявності обставин визначених статтею 192 цього Кодексу, особа має терміново повідомити найближчий орган доходів і зборів про обставини події, місцезнаходження товарів і транспортного засобу, з долученням підтверджуючих документів, та у такому разі особа звільняється від адміністративної відповідальності, передбаченої цим Кодексом.

Суди попередніх інстанцій вказали на те, що порушення строків перебування транспортного засобу на митній території України зумовлене наявністю відносно позивача вироку Тернопільського міськрайонного суду від 19.11.2012.

З цього приводу Верховний Суд зазначає таке.

Матеріали справи свідчать, що вироком Тернопільського міськрайонного суду від 19.11.2012 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів передбачених частиною четвертою статті 190, частиною третьою статті 280, статтею 198, частиною третьою статті 289, частиною третьою статті 28 - статті 290 та частиною третьої статті 28 - частини другої статті 358 Кримінального кодексу України. Відповідно до статті 70 Кримінального кодексу України ОСОБА_1 шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у вигляді п'яти років позбавлення волі з конфіскацією ? частини майна належного йому на праві власності. Відповідно до статті 75 Кримінального кодексу України ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання у вигляді п'яти років позбавлення волі з випробовуванням та встановлено іспитовий строк три роки. На підставі статті 76 Кримінального кодексу України на ОСОБА_1 покладено обов'язок не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої системи, повідомляти орган кримінально-виконавчої системи про зміну місця проживання, навчання або роботи, періодично з'являтися в орган кримінально-виконавчої системи для реєстрації.  Ухвалою Чортківського районного суду Тернопільської області від 26.11.2015 позивача звільнено від призначеного йому основного покарання за вироком Тернопільського міськрайонного суду від 19.11.2012.

Тобто, вироком у кримінальній справі позивача визнано винним та встановлено йому остаточне покарання у вигляді іспитового строку три роки; ухвалою суду від від 26.11.2015 позивача було звільнено від відбування основного покарання.

Судом враховано, що інкриміноване позивачу правопорушення є триваючим правопорушенням, а отже з листопада 2015 року, після звільнення  його від призначеного основного покарання за вироком Тернопільського міськрайонного суду від 19.11.2012., позивач мав реальну можливість доставити транспортний засіб до органу доходів і зборів призначення, однак таких дій не вчинив. Доводи позивача про проблеми з оформленням нового закордонного паспорту жодними документальними доказами не підтверджені. 

Слід звернути увагу й на те, що транспортний засіб був ввезений позивачем на митну територію України - 05.03.2013, тобто у період коли відносно позивача вже було постановлено вирок у кримінальній справі - 19.11.2012 та такий жодним чином не унеможливив ввезення позивачем транспортного засобу. 

У разі наявності обставин, які унеможливлюють доставку транспортного засобу до органу доходів і зборів призначення у строк визначений статтею 95 Митного кодексу України, перевізник, зокрема, зобов'язаний: терміново повідомити найближчий орган доходів і зборів про обставини події, місцезнаходження товарів і транспортного засобу. У даному випадку матеріали справи не містять доказів повідомлення позивачем органу доходів і зборів про наявність обставин визначених статтею 192 Митного кодексу України. До того ж, у своїх письмових поясненнях від 04.04.2016 наданих до митного орану  позивач зазначив, що підставою для порушення строків перебування транспортного засобу на митній території України слугували сімейні обставини, а аж ніяк не наявність постановленого відносно нього вироку у кримінальний справі та проблеми з оформлення нового закордонного паспорту. 

За таких обставин, Верховний Суд вважає, що  висновки суду першої та апеляційної інстанції про наявність правових підстав для звільнення Позивача від адміністративної відповідальності на підставі статті 460 Митного кодексу України є помилковими.

Частиною третьою статті 470 Митного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що перевищення встановленого статтею 95 цього Кодексу строку доставки товарів, транспортних засобів комерційного призначення, митних або інших документів на ці товари більше ніж на десять діб, а так само втрата цих товарів, транспортних засобів, документів чи видача їх без дозволу органу доходів і зборів - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п'ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, застосоване до Позивача адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на суму 8  500 грн. є обґрунтованим, а тому відсутні правові підстави для висновку про визнання протиправною та скасування постанови Львівської митниці ДФС в справі про порушення митних правил №1247/20909/16.

Відповідно до  частин першої, третьої  статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права; неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення  закону  або застосування  закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування  закону, який підлягав застосуванню.

За вказаних обставин постановлені у справі рішення підлягають скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, 

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Львівської митниці ДФС задовольнити.
Постанову Чортківського районного суду Тернопільської області від 06.09.2016 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.11.2016  у справі №608/707/16-а скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду:                                                                                         Т.М. Шипуліна

                                                                                                                                                                        Л.І. Бившева

                                                                                                       В.В. Хохуляк