П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
20 березня 2019 року           
м. Київ
                                                                      
Справа № 802/4179/15-а
Провадження № 11-1435апп18                                
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідачаЗолотнікова О. С., 
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.
розглянула в порядку письмового провадження касаційну скаргу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коротюк Оксани Вікторівни (далі - Нотаріус) на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 01 березня 2016 року (суддя Вільчинський О. В.) та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2016 року (судді Гонтарук В. М., Граб Л. С., Біла Л. М.) у справі № 802/4179/15-а за позовом ОСОБА_4 до Нотаріуса, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-колект» (далі - ТОВ «Кей-колект»), про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та 
ВСТАНОВИЛА:
У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Нотаріуса, у якому просив: 
- визнати протиправними та скасувати рішення відповідача про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19 серпня 2015 року за індексним номером 23797450, прийняте стосовно квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира), та запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 10866457;
- зобов'язати Нотаріуса внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідні зміни та здійснити запис про те, що власником спірної квартири є ОСОБА_4
Позовні вимоги з урахуванням заяви про зміну підстав позову, обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення відповідача є неправомірним і таким, що підлягає скасуванню, оскільки воно прийняте без додержання вимог чинного законодавства, а саме: не враховано, що третьою особою не дотримано порядку позасудового врегулювання питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки; реєстрацію права власності здійснено без згоди власника та без вчинення нотаріальних дій. На думку позивача, на порушення частини сьомої статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відповідач провів реєстрацію нерухомого майна поза місцем його розташування та залишив поза увагою той факт, що статтею 1 Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлено заборону примусового стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті.
Вінницький окружний адміністративний суд постановою від 01 березня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2016 року, позов задовольнив частково: визнав протиправним та скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19 серпня 2015 року з індексним номером 23797450, прийняте Нотаріусом стосовно спірної квартири; зобов'язав Нотаріуса внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації прав, проведеної згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19 серпня 2015 року за індексним номером 23797450; у задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.
Не погодившись із зазначеними судовими рішеннями,Нотаріус подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду України від 11 листопада, 09 грудня 2014 року (справи № 21-493а14 та № 21-308а14 відповідно), зазначив, що суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція). На думку скаржника, спір у цій справі не належить до юрисдикції адміністративних судів, у зв'язку із чим судові рішення підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі.
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 09 грудня 2016 року відкрив касаційне провадження в цій справі.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства (далі - КАС України) викладено в новій редакції.
Підпунктом 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції згаданого Закону передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У січні 2018 року справу передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 13 грудня 2018 року передав цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 346 КАС України, а саме у зв'язку з тим, що учасник справи оскаржує судові рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції.
ВеликаПалата Верховного Суду ухвалою від 27 грудня 2018 року прийняла та призначила цю справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи з огляду на практику Європейського суду з прав людини стосовно доцільності розгляду справи на основі письмових доказів у випадках, коли повинні вирішуватися тільки питання права (рішення від 26 травня 1988 року в справі «Екбатані проти Швеції»).
У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_4, посилаючись на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
У додаткових поясненнях Нотаріус зазначив, що наведені в касаційній скарзі доводи зведено до неможливості віднесення спору в цій справі до юрисдикції адміністративних судів, оскільки вказаний спір не є публічно-правовим, адже позивач фактично намагається оспорити право власності третьої особи - ТОВ «Кей-колект» на об'єкт нерухомого майна, що раніше належав позивачу. 
ТОВ «Кей-колект» у додаткових поясненнях зазначило, що спір у цій справі не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки випливає з договірних відносин та має вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, наведені в касаційній скарзі та запереченнях на неї доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення.
Суди попередніх інстанцій установили, що 13 липня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - Банк) та ОСОБА_5 укладено договір про надання споживчого кредиту № 11182740000 (далі - кредитний договір), відповідно до якого Банк надав ОСОБА_5 кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті на суму 55 тис. 945 швейцарських франків. 
На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між Банком і ОСОБА_4, що виступає майновим поручителем ОСОБА_5, укладено договір іпотеки від 13 липня 2007 року, згідно з яким іпотекодавець (позивач) передав іпотекодержателю (Банку) в іпотеку нерухоме майно, а саме спірну квартиру.
12 грудня 2011 року Банк і ТОВ «Кей-колект» уклали договір факторингу № 1, за умовами якого Банк передав, а ТОВ «Кей-колект» прийняло на платній основі права вимоги щодо погашення заборгованості на підставі кредитних договорів та договорів забезпечення.
На підставі договору факторингу Банк і ТОВ «Кей-колект» уклали договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, укладеним між Банком та позивачем.
19 серпня 2015 року ТОВ «Кей-Колект» звернулося до Нотаріуса із заявою про державну реєстрацію за товариством права власності на предмет іпотеки - спірну квартиру.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 10 листопада 2015 року № 47320320 Нотаріус 19 серпня 2015 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вніс запис № 23797450 про право власності ТОВ «Кей-колект» на об'єкт нерухомого майна - спірну квартиру.
Не погодившись із такими рішеннями відповідача, позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом.
Встановлені судами попередніх інстанцій обставини в касаційній скарзі під сумнів не ставляться.
Вирішуючи справу по суті заявлених позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.
Проте такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права. 
Згідно зі статтею 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС України суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Згідно із частиною другою статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів. 
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.
За правилами пункту 1 частини першої статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних судових рішень) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Ураховуючи те, що позовні вимоги у справі заявлено на поновлення порушеного цивільного права позивача, спірні правовідносини пов'язані з невиконанням умов цивільно-правових договорів (кредитного та іпотечного), на момент звернення до суду право власності на спірну квартиру перейшло до третьої особи у справі, Велика Палата Верховного Суду, незважаючи на участь у спорі суб'єкта владних повноважень, дійшла висновку про те, що цей спір не є публічно-правовим, а має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.
Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 та 17 квітня 2018 року (справи № 11-96апп18 (№ 826/366/16) та № 11-192апп18 (№ 815/6956/15) відповідно).
При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі з обов'язком суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту першого статті 6 Конвенції.
За нормами частини третьої статті 3 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
На підставі пункту 5 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі у відповідній частині.
За правилами частини першої статті 354 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, установлених статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.
Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу з порушенням правил юрисдикції адміністративних судів, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про скасування постановлених у справі судових рішень із закриттям провадження в адміністративній справі.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 354, 356, 359 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційну скаргу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу КоротюкОксани Вікторівни задовольнити.
2. Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 01 березня 2016 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2016 року скасувати, а провадження у справі закрити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач О. С. Золотніков 
 
Судді:                            Н. О. Антонюк   О. Б. Прокопенко
 
                                      С. В. Бакуліна   Л. І. Рогач
 
                                      В. В. Британчук І. В. Саприкіна
 
                                      Д. А. Гудима   О. М. Ситнік
 
                                      В. С. Князєв В. Ю. Уркевич
 
                                               Л. М. Лобойко О. Г. Яновська
 
Н. П. Лященко