Постанова
іменем України
 
2 квітня 2019 року  
м. Київ
справа № 273/222/16-к 
провадження № 51-5324км18
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого | ОСОБА_1 ,
суддів | ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: секретаря судового засідання прокурора | ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Баранівського районного суду Житомирської області від 18 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 3 січня 2018 року щодо 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Оскаржені судові рішення
1.  Вироком Баранівського районного суду Житомирської області від 18 жовтня 2017 року ОСОБА_7 засуджено за частиною 2 статті 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі статті 75 КК його звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік 6 місяців та покладено на нього виконання обов`язків, передбачених частиною 1 статті 76 цього Кодексу.
2.  Цим же вироком засуджено ОСОБА_8 , судові рішення щодо якого в касаційному порядку не оскаржуються.
3.   ОСОБА_7 визнано винуватим у крадіжці, вчиненій повторно за попередньою змовою групою осіб. Судом установлено, що 31 січня 2016 року приблизно о 19:00   ОСОБА_7 разом із ОСОБА_8 та особою, кримінальне провадження щодо якого закрито, у стані алкогольного сп`яніння, реалізуючи спільний умисел, викрали з будинку ОСОБА_9 на АДРЕСА_2 мішок борошна вартістю 280 грн. Наступного ранку приблизно о 06:00 ОСОБА_7 за попередньою змовою з названими особами повторно викрали з того ж будинку металеві прути загальною вартістю 156 грн. Цими діями вони заподіяли потерпілій ОСОБА_9 матеріальної шкоди на загальну суму 436 грн.
4.  Апеляційний суд Житомирської області ухвалою від 3 січня 2018 року залишив вирок місцевого суду без змін.
Вимоги і доводи касаційних скарг 
5.  У касаційній скарзі захисник просить на підставах, визначених пунктами 1 – 2 частини 1 статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), змінити постановлені щодо ОСОБА_7 судові рішення, змінити правову кваліфікацію вчиненого злочину на частину 1 статті 185 КК та обрати покарання у виді штрафу. 
6.  Суть доводів, викладених у скарзі, зводиться до того, що суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, направильно кваліфікував діяння засудженого за ознакою вчинення крадіжки за попередньою змовою групою осіб, оскільки засуджений разом зі знайомим прийшов до будинку потерпілої з наміром вжити алкогольні напої, а не з метою крадіжки.  
7.  Також захисник вважає, що в діянні ОСОБА_7 відсутня кваліфікуюча ознака «повторність», оскільки заволодіння чужим майном складалося з двох тотожних діянь, під час вчинення яких умисел та мета співучасників не змінювалися. Тому, на думку сторони захисту, засуджений  скоїв  один продовжуваний злочин.
8.  На переконання скаржника, апеляційний суд не усунув допущеного місцевим судом неправильного застосування кримінального закону і у своїй ухвалі не обґрунтував належним чином, чому він залишив без задоволення апеляційні вимоги сторони захисту.
Позиції  учасників касаційного розгляду
9.  Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.
10.  У судовому засіданні прокурор заперечив проти задоволення касаційних вимог сторони захисту і просив залишити судові рішення без зміни, вважаючи їх законними й обґрунтованими.
Оцінка Суду
11.  Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
12.  Статтею 438 КПК передбачено, що при вирішенні питання про наявність підстав для скасування судових рішень суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 цього Кодексу. 
13.  Касаційний суд не перевіряє судових рішень з точки зору неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
14.  Зі змісту частини 2 статті 28 КК випливає, що домовленістю групи осіб про спільне вчинення злочину є узгодження об`єкту злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення та змісту виконуваних функцій, яке може відбутися у будь-якій формі.
15.  Відповідно до встановлених судом обставин цієї справи, що не заперечується і в касаційній скарзі, злочинний умисел на крадіжку у ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та особи, кримінальне провадження щодо якої закрито, виник після того як закінчились алкогольні напої, які вони спільно вживали. Єдина для спільників мета та  узгодженість їхніх дій при викраденні і переміщенні майна до місця збуту поза розумним сумнівом свідчать про попередню домовленість співучасників. Таким чином, доводи сторони захисту в цій частині не можна визнати обґрунтованими.
16. Також непереконливими є доводи захисника щодо відсутності ознаки повторності у вчиненому злочині.
17.  Згідно з усталеною судовою практикою, що знайшла відображення у тому числі у пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», як один продовжуваний злочинрозглядається неодноразове незаконне вилучення чужого майна чи заволодіння ним, що складається з тотожних діянь, які мають загальну мету та із самого початку охоплюються єдиним злочинним наміром на заволодіння конкретним майном.
18.  Матеріали справи свідчать про те, що два епізоди крадіжки відбулися зі значним розривом у часі, умисел на їх вчинення не був сформований з самого початку, а виникав тією мірою, як з`являлась потреба у придбанні додаткового алкоголю, вибір майна, яке викрадалось, був випадковим і заздалегідь не визначеним. За таких обставин кожен з епізодів крадіжки мав самостійний умисел, а тому не можна вважати вчинений злочин продовжуваним.
19. Отже, суд першої інстанції правильно кваліфікував діяння засудженого за частиною 2 статті 185 КК як викрадення чужого майна, вчинене повторно за попередньою змовою групою осіб.
20.  Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без змін, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення. При цьому порушень процесуального порядку дослідження та оцінки судом наведених у вироку доказів суд апеляційної інстанції не встановив, а на доводи, викладені в апеляції засудженого, аналогічні доводам у касаційній скарзі захисника, надав докладні відповіді і мотиви, чому він вважає їх необґрунтованими. Ухвала апеляційного суду не суперечить вимогам статті 419 КПК.
21.  Покарання ОСОБА_7 призначено з урахуванням усіх обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого ним злочину та даних про особу засудженого, воно є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення винного й попередження вчинення нових злочинів і відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтею 65 КК. 
22.  За таких обставин Суд дійшов висновку, що підстав для зміни постановлених щодо ОСОБА_7 судових рішень за доводами в касаційній скарзі захисника не встановлено, а тому її слід залишити без задоволення.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Баранівського районного суду Житомирської області від 18 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 3 січня 2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1                           ОСОБА_2                                  ОСОБА_3