П О С Т А Н О В А 

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
         
14 лютого 2019 року
м. Київ
 
Справа № 9901/758/18 
Провадження № 11-1038заі18
 
ВеликаПалата Верховного Суду у складі:
головуючого судді-доповідача Прокопенка О. Б., 
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Рогач Л. І., Саприкінкої І. В., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
 
за участю: 
секретаря судового засідання - Ключник А. Ю.,
позивача - ОСОБА_3,
представника Вищої ради правосуддя - РусаковоїІ. Г.,
розглянувши в судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 3 вересня 2018 року (суддя Кравчук В. М.) 
у справі за позовом ОСОБА_3 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) про поновлення строку на оскарження, скасування ухвали, зобов'язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИЛА:
29 серпня 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому просила:
- поновити строк на оскарження ухвали члена ВРП ОСОБА_5 від 12 липня 2018 року про залишення без розгляду скарги судді Октябрського районного суду м. Полтави ОСОБА_3. на рішення Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 23травня 2018 року № 1467/3дп/15-18 у частині притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Октябрського районного суду м. Полтави ОСОБА_6 як такий, що пропущений з поважних причин;
- визнати протиправною і скасувати ухвалу члена ВРП ОСОБА_5 від 12 липня 2018 року про залишення без розгляду скарги судді Октябрського районного суду м. Полтави ОСОБА_3. на рішення Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 23 травня 2018 року № 1467/3дп/15-18 у частині притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Октябрського районного суду м. Полтави ОСОБА_6;
- зобов'язати ВРП повторно вирішити питання про прийнятність скарги на рішення її Третьої Дисциплінарної палати від 23 травня 2018 № 1467/3дп/15-18 у частині притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Октябрського районного суду м. Полтави ОСОБА_6
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначила,  що Третя Дисциплінарна палата ВРП розглядала об'єднану дисциплінарну справу щодо неї як судді Октябрського районного суду м. Полтави та голови цього ж суду ОСОБА_6, відкриту за скаргою судді ОСОБА_3., приписом Національного агентства з питань запобігання корупції, скаргою голови Ради суддів України ОСОБА_7 та скаргою голови суду ОСОБА_6
2З травня 2018 року Третьою Дисциплінарною палатою ВРП прийнято рішення № 1467/3дп/15-18 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності суддів Октябрського районного суду м. Полтави ОСОБА_6, ОСОБА_3.», накладено дисциплінарні стягнення на ОСОБА_6 і ОСОБА_3
Не погодившись із оцінкою фактичних обставин дисциплінарної справи, наведених у дисциплінарній скарзі щодо ОСОБА_6, наданою Третьою Дисциплінарною палатою ВРП у рішенні від 23 травня 2018 року № 1467/3дп/15-18, ОСОБА_3 подала скаргу до ВРП.
Член ВРП ОСОБА_5, розглянувши скаргу судді Октябрського районного суду м. Полтави ОСОБА_3. на рішення Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 23 травня 2018 року № 1467/3дп/15-18 у частині притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Октябрського районного суду м. Полтави ОСОБА_6, ухвалою від 12 липня 2018 року № 6879/0/18-18 залишив її без розгляду у зв'язку з відсутністю у ОСОБА_3 (скаржника) дозволу Дисциплінарної палати на таке оскарження.
Позивачка вважає таке вирішення її скарги протиправним, оскільки вона має право на оскарження рішення від 23 травня 2018 року № 1467/3дп/15-18 у частині, яка стосується ОСОБА_6, тому звернулась до суду із цим позовом.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 3 вересня 2018 року відмовив у відкритті провадження у цій справі за пунктом 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС). 
Не погодившись із зазначеною ухвалою з підстави порушення судом норм процесуального права, у вересні 2018 року ОСОБА_3 подала до ВеликоїПалати Верховного Суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 3 вересня 2018 року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_3 вказує, що суддя, відмовляючи їй у відкритті провадження у справі з підстави відсутності встановленого факту порушення її прав, фактично діяв упереджено та поза порядком, визначеним процесуальним законом. Зазначає, що право на оскарження ухвали ВРП передбачено процесуальним законом, а наявність чи відсутність порушеного права чи охоронюваного законом інтересу заявника може бути визначено тільки при розгляді справи по суті. Позивачка вважає, що відмова у відкритті провадження у справі порушує її право на ефективний захист і таке рішення для неї має індивідуальну дію, оскільки прямо впливає на її право обирати спосіб такого захисту. 
У відзиві на апеляційну скаргу ВРП заперечує проти її задоволення, посилаючись на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 3 вересня 2018 року - без змін.
У судовому засіданні ОСОБА_3 підтримала вимоги апеляційної скарги та просила скасувати рішення суду першої інстанції, а справу направити до цього ж суду для продовження розгляду.
Представник відповідача Русакова І. Г. підтримала доводи, наведені у відзиві, просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та наведені на противагу їм аргументи представника ВРП, Велика Палата Верховного Суду переглянула оскаржуване судове рішення та дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення цієї скарги.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, посилаючись на практику Великої Палати Верховного Суду (постанови від 15 лютого та 19 квітня 2018 року у справах № П/800/526/17 та № 800/570/17 відповідно), зазначив, що оскарження рішень ВРП скаржниками є сталою практикою. Оцінювати дії судді при виконанні посадових обов'язків має право виключно ВРП, рішення якої  щодо притягнення судді до відповідальності або відмови у цьому створюють правові наслідки виключно для такого судді, а не для скаржника. Отже, скаржники не мають права на оскарження таких рішень до суду. Оскарження скаржником рішення у дисциплінарній справі не може бути способом захисту його прав, свобод та інтересів. Крім того, суд зазначив, що цей спір не підлягає оскарженню в судах.
ВеликаПалата Верховного Суду вважає цей висновок суду правильним з огляду на такі міркування.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у контексті обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
У пункті 53 рішення від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57).
Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої 
статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно з частиною першою статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
За змістом Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року 
№ 18-рп/2004 щодо поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Як убачається з матеріалів справи, 23 травня 2018 року Третя Дисциплінарна палата ВРП прийняла рішення № 1467/3дп/15-18 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності суддів Октябрського районного суду м. Полтави ОСОБА_6, ОСОБА_3.». 
Не погодившись із наданою Третьою Дисциплінарною палатою ВРП у зазначеному рішенні оцінкою фактичних обставин дисциплінарної справи, наведених у дисциплінарній скарзі щодо ОСОБА_6, ОСОБА_3 подала скаргу до ВРП.
12 липня 2018 року член ВРП ОСОБА_5, розглянувши скаргу судді Октябрського районного суду м. Полтави ОСОБА_3. на рішення Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 23 травня 2018 року № 1467/3дп/15-18 у частині притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Октябрського районного суду м. Полтави ОСОБА_6, ухвалою № 6879/0/18-18 залишив її без розгляду у зв'язку з відсутністю у ОСОБА_3 (скаржника) дозволу Дисциплінарної палати на таке оскарження.
Не погодившись із такою ухвалою члена ВРП, ОСОБА_3 звернулася до суду із цим позовом.
Процедура оскарження рішень, ухвалених дисциплінарними палатами ВРП, передбачена Законом України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII).
Відповідно до частини першої статті 51 Закону № 1798-VIII право оскаржити рішення Дисциплінарної палати у дисциплінарній справі до ВРП має суддя, щодо якого ухвалено відповідне рішення. Скаржник має право оскаржити рішення Дисциплінарної палати у дисциплінарній справі до ВРП за наявності дозволу Дисциплінарної палати на таке оскарження.
При цьому пунктом 2 частини шостої статті 51 цього Закону передбачено, що скарга на рішення Дисциплінарної палати залишається без розгляду і повертається особі, яка її подала, якщо скарга подана скаржником за відсутності дозволу Дисциплінарної палати на таке оскарження.
Згідно з пунктом 13.1 Регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженого її рішенням від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17 (далі - Регламент ВРП), право оскаржити рішення Дисциплінарної палати до ВРП не пізніше тридцяти днів із дня його ухвалення має суддя, а також за наявності дозволу Дисциплінарної палати - скаржник.
Пунктом 13.2 Регламенту ВРП питання про надання дозволу скаржнику на оскарження рішення Дисциплінарної палати вирішується під час постановлення нею рішення у дисциплінарній справі.
Водночас у пункті 12.39 Регламенту ВРП зазначено, що рішення Дисциплінарної палати повинне відповідати вимогам частини восьмої статті 50 Закону № 1798-VIII. При ухваленні рішення Дисциплінарна палата може надати дозвіл скаржнику на оскарження рішення палати, зокрема у разі, якщо рішення прийнято не одноголосно та/або якщо прийняте рішення не співпадає з позицією доповідача. У рішенні про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Дисциплінарна палата може встановити порядок його виконання.
Згідно з положенням статті 52 Закону № 1798-VIII до суду може бути оскаржене рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати.
Таке законодавче врегулювання випливає з пункту 3 частини першої статті 131 Конституції України, яким визначено, що в  Україні діє ВРП, яка розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора.
Зі змісту позовних вимог ОСОБА_3 убачається, що вона заявила позовні вимоги, які зводяться до захисту її прав як скаржника у дисциплінарному провадженні, що виникли під час розгляду ВРП  її скарги на рішення Третьої Дисциплінарної палати від 23 травня 2018 року № 1467/3дп/15-18 щодо судді ОСОБА_6
Оскільки ОСОБА_3 є скаржником у зазначеній дисциплінарній справі, то для виникнення права на оскарження рішення Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 23 травня 2018 року № 1467/3дп/15-18 щодо судді ОСОБА_6 до ВРП потрібен дозвіл Дисциплінарної палати на таке оскарження
У Рішенні Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 23 травня 2018 року 
№ 1467/3дп/15-18 передбачено, що це рішення може бути оскаржене до ВРП не пізніше тридцяти днів із дня його ухвалення. Окремого дозволу на оскарження рішення скаржнику ОСОБА_3 не надано. 
За таких обставин Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 не має права оскаржувати зазначене рішення Третьої Дисциплінарної палати ВРП в частині, що стосується ОСОБА_6 
Судова практика у справах щодо оскарження рішень ВРП скаржниками є сталою і виходить з того, що оцінювати дії судді при виконанні посадових обов'язків має право виключно ВРП,  рішення якої щодо притягнення судді до відповідальності або відмови у цьому створюють правові наслідки виключно для такого судді, а не для скаржника. Отже, скаржники не мають права на оскарження таких рішень до суду. Оскарження скаржником рішення у дисциплінарній справі не вважається способом захисту його прав, свобод та інтересів. 
Аналогічні висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 лютого та 19 квітня 2018 року у справах № П/800/526/17 та № 800/570/17 відповідно, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав.
Щодо висновків суду першої інстанції про те, що цей позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства або, які взагалі не підлягають судовому розгляду. А тому суд першої інстанції правильно не вказав суд, до юрисдикції якого мав би, за аргументами скаржника, належати розгляд цієї справи. 
Таким чином, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження у цій справі на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС, у зв'язку із чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції.
Згідно з положеннями статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, судове рішення ухвалив з додержанням норм процесуального права, а скаржник правових висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду не спростував.
Ураховуючи викладене та керуючись статтями 250, 266, 292, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду ПОСТАНОВИЛА: 1. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення. 2. Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 3 вересня 2018 року залишити без змін. Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.    Головуючий суддя-доповідач                                                                О. Б. Прокопенко  Судді:                                         Н. О. Антонюк                                           Л. М. Лобойко                                                     С. В. Бакуліна                                                     В. В. Британчук                                                                       Н. П. Лященко                                          Л. І. Рогач                                                     Д. А. Гудима                                         І. В. Саприкіна                                                     О. С. Золотніков                                         О. М. Ситнік                                                     О. Р. Кібенко                                          В. Ю. Уркевич                                                                                              О. Г. Яновська |