Постанова
Іменем України
 
03 квітня 2019 року
м. Київ
 
справа № 639/8064/15-ц
провадження № 61-29173св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д., 
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
відповідачі - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду Харківської області від 23 травня 2017 року у складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Пилипчук Н. П., Котелевець А. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Позов мотивовано тим, що 14 березня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 11314367000. 
 
27 лютого 2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено додаткові угоди до договору, за умовами яких йому надано кредит у розмірі 50 000 доларів США на строк до 14 березня 2028 року зі сплатою 13,9 % на рік на суму залишку заборгованості. 
 
На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 14 березня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 укладено договір іпотеки, згідно з яким відповідачі передали в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1.
 
08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, ПАТ «УкрСиббанк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях і до ПАТ «Дельта Банк» переходить право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.
 
Посилаючись на те, що ОСОБА_4 взятих на себе за кредитним договором зобов'язань належним чином не виконав, позивач просив у рахунок погашення заборгованості, яка станом на 31 липня 2015 становить 1 644 390 грн 55 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 918 714 грн 83 коп., відсотки - 559 301 грн 50 коп., пеня - 156 147 грн 87 коп., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості - 634 грн 66 коп., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості за процентами - 9 591 грн 69 коп., звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказане нерухоме майно.
 
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 листопада 2016 року у складі судді Гаврилюка С. М. позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцям ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04 лютого 2000 року, виданого Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 14 березня 2008 року № 11314367000, яка становить 1 644 390 грн 55 коп. та складається із заборгованості за кредитом - 918 714 грн 83 коп., відсотків - 559 301 грн 50 коп., пені - 156 147 грн 87 коп., суми за ставкою 3 % від простроченої заборгованості за кредитом - 634 грн 66 коп. та суми за ставкою 3 % від простроченої заборгованості по процентах 9 591 грн 69 коп., на користь ПАТ «Дельта Банк», шляхом визнання права власності за ПАТ «Дельта Банк» на квартиру АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», статті 16 ЦК України у зв'язку з невиконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки і вказані норми передбачають можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі права власності банку на предмет іпотеки за рішенням суду.
 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 23 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено. Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів. Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно. Жодних доказів на підтвердження вчинення позивачем дій, направлених на реєстрацію за собою права власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, на підставі застереження в іпотечному договорі, відсутності згоди на це іпотекодавців, ПАТ «Дельта Банк» не надано. 
 
У вересні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Застереження щодо задоволення вимог іпотекодержателя, які містяться в іпотечному договорі, є підставою для визнання права власності на предмет іпотеки у судовому порядку.
 
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
23 травня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що 14 березня 2008 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 11314367000, за умовами якого ОСОБА_4 отримав кредит в розмірі 50 000 доларів США на строк до 14 березня 2018 року зі сплатою процентів 13,9 % річних (т. 1, а. с. 8-14).
 
Додатковою угодою від 27 лютого 2009 року № 1 до зазначеного кредитного договору № 11314367000 сторони погодили, що для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору, зазначений при його укладенні, а саме № 11314367000, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме № 11314367001 (т. 1, а. с. 24-25).
 
Відповідно до додаткової угоди від 27 лютого 2009 року № 2 до кредитного договору № 11314367000 термін повернення кредиту змінено та зазначено, що позичальник зобов'язаний повернути кредит не пізніше 14 березня 2028 року (т. 1, а. с. 34).
 
З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором 14 березня 2008 року між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 укладено договір іпотеки, за умовами якого відповідачі передали в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 35-38).
 
08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитним договором № 11314367000  (т. 1, а. с. 56-58).
 
У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 умов кредитного договору, станом на 31 липня 2015 року виникла заборгованість на загальну суму 1 644 390 грн 55 коп, яка складається із: заборгованості за кредитом 42 509,92 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 918 714 грн 83 коп.; відсотків - 25 879,48 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 559 301 грн 50 коп.; пені - 156 147 грн 87 коп., а також 3 % від простроченої заборгованості за кредитом в розмірі 634 грн 66 коп., 3 % від простроченої заборгованості за процентами в розмірі 9 591 грн 69 коп. (т. 1, а. с. 46).
 
Пунктом 4.4. договору іпотеки визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду та виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до чинного законодавства України.
 
Відповідно до пункту 4.5. договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки із застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору іпотеки та відповідно до Закону України «Про іпотеку».
 
У розділі 5 договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».
 
Отже, зазначеними умовами договору іпотеки передбачено позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі права власності на предмет іпотеки або отримання права на продаж предмета іпотеки від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Відповідно до статті 12 Закону України «Про іпотеку» в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
 
Положеннями частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» чітко визначено способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання: на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:
 
передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;
 
право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
 
При цьому стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.
 
Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.
 
Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього, за загальним правилом, необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.
 
При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.
 
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18).  
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що банк не реалізував передбаченого договором способу позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання, а умовами іпотечного договору не передбачено можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на нього у судовому порядку. Рішення апеляційної інстанції є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам чинного законодавства України. 
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
За наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними у статті 416 цього Кодексу (частина перша статті 415 ЦПК України).
 
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Харківської області від 23 травня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                       Ю. В. Черняк

                                                                                                    Б. І. Гулько

                                                                                                    Д. Д. Луспеник