Постанова
Іменем України
 
20 лютого 2019 року
м. Київ
 
справа № 332/922/17
провадження № 61-27965св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2017 року у складі судді Сінєльніка Р. В. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Воробйової І. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця») про стягнення заборгованості по заробітній платі.
 
Позов мотивовано тим, що у період з 02 липня 2001 року по 14 травня 2012 року він працював у відокремленому структурного підрозділу «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» державного підприємства «Придніпровська залізниця» (далі - ДП «Придніпровська залізниця»).
 
Наказом від 14 травня 2012 року ОСОБА_4 звільнено на підставі пункту 5 статті 36 КЗпП України у зв'язку з переведенням до філії ДП «Український державний центр транспортного сервісу «Ліски» ДП «Дніпровська залізниця».
 
При звільненні йому не було виплачено компенсацію за 286 діб невикористаного часу домашнього відпочинку як надурочної роботи.
 
З урахуванням того, що ставка за годину роботи позивача складала 14 грн 55 коп., підприємство зобов'язано було виплатити позивачу 66 580 грн 80 коп. Однак, розмір виплаченої компенсації при звільненні становив лише 38 158 грн 12 коп.
 
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача невиплачену йому суму компенсації за 286 діб невикористаного часу домашнього відпочинку у розмірі 28 422 грн 68 коп. та витрати на правову допомогу у сумі 2 000 грн.
 
Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_4 заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 28 422 грн 68 коп. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що колективним договором ДП «Придніпровська залізниця» погоджено, що режим праці і відпочинку в структурних підрозділах регламентовано Правилами внутрішнього трудового розпорядку та Особливостями регулювання робочого часу і часу відпочинку. Працівнику, постійна робота якого відбувається в дорозі, при загальній тривалості поїздки в обидва кінці три доби і більше, має бути надано відпочинок, як правило, після кожної поїздки повністю. Якщо протягом однієї-двох наступних поїздок (турів) невикористана частина відпочинку за попередню поїздку (тур) не буде надана повністю, еквівалентна кількість робочих годин зараховується і оплачується як надурочна робота. Відповідно до статті 106 КЗпП України оплата роботи у надурочний час здійснюється у подвійному розмірі годинної ставки. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що при звільненні ОСОБА_4 мала бути виплачена заробітна плата за кількість робочих годин невикористаного домашнього відпочинку у подвійному розмірі годинної ставки.
 
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та ПАТ «Українська залізниця» залишено без задоволення, рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2017 року залишено без змін. 
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав порушеним право позивача на виплату компенсації за час невикористаного відпочинку. Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України позов про стягнення належної працівнику заробітної плати не обмежується будь-яким строком.
 
У листопаді 2017 року ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати ухвалені судові рішення в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що неправильне тлумачення наказу Міністерства транспорту України від 10 березня 1994 року № 40-Ц у частині виплати при звільненні працівників, що обслуговували вагони-транспортери, компенсації за невикористаний час домашнього відпочинку як надурочних робіт, створило прецедент та негативну юридичну практику щодо вирішення даних трудових спорів не на користь ПАТ «Українська залізниця». ОСОБА_4 обґрунтовував позовні вимоги наявністю наказу Міністерства транспорту України від 10 березня 1994 року № 40-Ц, яким передбачено зарахування невикористаної частини відпочинку до надурочної роботи. Однак таке положення наказу суперечить чинному трудовому законодавству України. Кодекс законів про працю має вищу юридичну силу, а тому положення вказаного наказу не підлягають застосуванню. Статтею 106 КЗпП України не передбачено компенсацію за невикористаний час домашнього відпочинку. Позовні вимоги ОСОБА_4 щодо стягнення заборгованості з виплати заробітної плати не підлягають задоволенню у зв'язку із недоведеністю та пропуском строку позовної давності.
 
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
21 травня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_4 з 02 липня 2001 року по 14 травня 2012 року працював у відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» ДП «Придніпровська залізниця».
 
Наказом від 14 травня 2012 року ОСОБА_4 звільнено на підставі пункту 5 статті 36 КЗпП України у зв'язку з переведенням до філії ДП «Український державний центр транспортного сервісу «Ліски» ДП «Дніпровська залізниця» (а. с. 79).
 
Згідно з особовим рахунком за травень 2012 року компенсація за невикористаний час домашнього відпочинку була нарахована позивачу як компенсація за відпустки з розподілом на чотири періоди: 10 днів - 1 334 грн 20 коп., 90 днів - 12007 грн 80 коп., 90 днів - 12808 грн 32 коп., що разом становить 38 158 грн 12 коп. (а. с. 9).
 
Відповідно до статті 10 КЗпП Україниколективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
 
Згідно із статтею 13 КЗпП Українизміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. У колективному договорі встановлюються взаємні зобов'язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: зміни в організації виробництва і праці; забезпечення продуктивної зайнятості; нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та інше); встановлення гарантій, компенсацій, пільг; участі трудового колективу у формуванні, розподілі і використанні прибутку підприємства, установи, організації (якщо це передбачено статутом); режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку; умов і охорони праці; забезпечення житлово-побутового, культурного, медичного обслуговування, організації оздоровлення і відпочинку працівників; гарантій діяльності профспілкової чи інших представницьких організацій трудящих; умов регулювання фондів оплати праці та встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці; забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків. Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.
 
Пунктом 4.1. колективного договору ДП «Придніпровська залізниця» на 2011-2012 роки передбачено, що режим праці і відпочинку в структурних підрозділах регламентовано Правилами внутрішнього трудового розпорядку та Особливостями регулювання робочого часу і часу відпочинку.
 
Відповідно до пункту 1.7. Особливостей регулювання робочого часу і часу відпочинку робочий час працівників, постійна робота яких відбувається в дорозі (зокрема, вагонів-транспортерів сполучного типу та ін.), зараховується потурно, а тому на позивача розповсюджуються вимоги пункту 11.8. цього документа, яким передбачено що невикористана частина відпочинку, еквівалентна кількості робочих годин, зараховується і оплачується як надурочна робота.
 
Наказ Міністерства транспорту України від 10 березня 1994 року №-40 є чинним, його не скасовано, недійсним у встановленому законом порядку його не визнано.
 
Згідно із частиною першою статті 106 КЗпП України за погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки.
 
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
 
Статтею 2 Закону України від 24 березня 1995 року «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати та передбачено, що до неї входить основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
 
Наказом Міністерства транспорту України від 10 березня 1994 року № 40Ц визначено додаткові гарантії оплати невикористаних часів відпочинку для окремих працівників у галузі залізничного транспорту, і ця компенсація відноситься до інших компенсаційних виплат, які передбачені статтею 2 Закону України «Про оплату праці», а, отже, входить до структури заробітної плати відповідної категорії працівників.
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, дослідив наявні в матеріалах справи докази, а тому правомірно виходив із того, що при звільненні позивача йому було нараховано та виплачено компенсацію за час невикористаного домашнього відпочинку у розмірі меншому, ніж це передбачено наказом Міністерства транспорту України від 10 березня 1994 року № 40-Ц та статтею 106 КЗпП України, і обґрунтовано стягнув з відповідача ненараховану та невиплачену при звільненні частину заробітної плати у розмірі 28 422 грн 68 коп.
 
Доводи касаційної скарги щодо пропуску позивачем трьохмісячного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, є безпідставними, оскільки за змістом положень частини другої статті 233 КЗпП України у поєднанні з положеннями Закону України «Про оплату праці», право працівника на звернення до суду без обмеження будь-яким строком поширюється не лише на нараховану, але не виплачену заробітну плату, а й на фактично зароблену ним заробітну плату, виплату та нарахування якої роботодавцем чи уповноваженим ним органом не було проведено або проведено її нарахування з порушенням норм діючого законодавства в сфері оплати праці.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
За наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними у статті 416 цього Кодексу (частина перша статті 415 ЦПК України).
 
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» залишити без задоволення.
 
Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                       Ю. В. Черняк

                                                                                                    Б. І. Гулько

                                                                                                    Д. Д. Луспеник