ПОСТАНОВА
Іменем України

12 лютого 2019 року 
м. Київ
справа №808/9526/14
касаційне провадження №К/9901/8344/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Шипуліної Т.М.,
суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.
розглянув у судовому засіданні без повідомлення сторін касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Заводському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18.06.2015 (головуючий суддя - Божко Л.А., судді: Лукманова О.М., Прокопчук Т.С.) у справі № 808/9526/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» до Державної податкової інспекції у Заводському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області про скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» звернулось до адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у Заводському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області про скасування податкового повідомлення-рішення від 10.12.2014                          № 0001052200.
Запорізький окружний адміністративний суд постановою від 31.03.2015 у задоволенні адміністративного позову відмовив повністю.
Відмовляючи в позові, суд виходив із того, що речовина, яка зберігається позивачем, є шкідливою та небезпечною для людини і навколишнього середовища. При цьому Товариством з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» не забезпечено належні умови її зберігання, а навпаки, мало місце витік шкідливої речовини на ґрунт, оскільки цистерни мали пошкодження.
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд постановою від 18.06.2015 постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 31.03.2015 скасував та прийняв нову, якою адміністративний позов задовольнив. 
Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, Державна податкова інспекція у Заводському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області (правонаступник Державної податкової інспекції у Заводському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області) оскаржила його в касаційному порядку. 
В касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18.06.2015 та залишити в силі постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 31.03.2015.
В обґрунтування своїх вимог Державна податкова інспекція у Заводському районі          м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області (правонаступник Державної податкової інспекції у Заводському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області) посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме: статей 17, 34 Закону України від 05.03.1998 № 187/98-ВР «Про відходи» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), підпункту 240.1.3 пункту 240.1 статті 240, підпункту 242.1.3               пункту 242.1  статті 242, пункту 246.2 статті 246, пункту 249.6 статті 249 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин),         статей 69, 71, 79, 82, 86, 159 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в суді апеляційної інстанції). 
Зокрема, наголошує на тому, що оскаржуване рішення є немотивованим, безпідставним та таким, що не ґрунтується хоча б на одному доказі. 
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» з питань дотримання вимог податкового законодавства з екологічного податку за період з 01.01.2014 по 12.11.2014, результати якої оформлено актом від 27.11.2014 № 1001/08-25-22-011/38983006.
Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог статей 17, 34 Закону України від 05.03.1998 № 187/98-ВР «Про відходи», підпункту 240.1.3 пункту 240.1 статті 240, підпункту 242.1.3 пункту 242.1 статті 242, пункту 246.2 статті 246, пункту 249.6           статті 249 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) з огляду на невідображення та ненарахування в рядку 1.1.4 декларації екологічного податку «за розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи об'єктах» за перший квартал 2014 року суми екологічного податку за розміщення відходів з небезпечними речовинами другого класу небезпеки «високонебезпечні» в загальному розмірі 263169,00 грн. 
Зокрема, з'ясовано, що 31.12.2013 Фонд державного майна України передав, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» прийняло майновий комплекс Державного підприємства «Запорізький титано-магнієвий комбінат». 
Під час цієї передачі позивачем прийнято, в тому числі цистерни № 841338,                       № 729440, № 729350, № 728000, № 728092, № 720160, № 728597, № 720148,                      № 720156, № 729372, № 729351, № 729352, № 729558, № 727968, № 720153,                         № 720147, № 720149, № 728598, які знаходились на території заводу.
У липні 2014 року працівниками Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Запорізькій області за участю працівника Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» відібрано проби із зазначених цистерн, які передано для хімічних досліджень до Державного науково-дослідного та проектного інституту титану. 
За наслідками здійсненого дослідження генеральний директор Державного науково-дослідного та проектного інституту титану листом від 29.07.2014 № 530 повідомив Службу безпеки України в Запорізькій області про те, що досліджувані речовини є відходами, які містять тетрахлорид титану, тетрахлорид кремнію, оксихлорид ванадію та інші, є небезпечними шкідливими речовинами другого класу небезпеки та мають уразливу дію на організм людини. 
На підставі листа Служби безпеки України в Запорізькій області від 17.07.2014                № 59/6/2-861нт про перевірку зберігання небезпечних речовин на Товаристві з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» організовано робочу групу із вказаного питання, участь в якій прийняли Державна екологічна інспекція у Запорізькій області, Департамент екології та природних ресурсів Запорізької обласної державної адміністрації, Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Запорізькій області, Головне управління Держсанепідслужби у Запорізькій області, за результатами роботи якої складено відповідні довідки, де, зокрема, зазначено, що позивачем здійснюється несанкціоноване розміщення небезпечних відходів; має місце порушення техногенної безпеки; цистерни мають незадовільний стан; має місце витік хімічних речовин на ґрунт; на території заводу протягом тридцяти років зберігаються небезпечні відходи виробництва з порушенням вимог законодавства тощо.
На підставі зазначеного акта перевірки контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 10.12.2014 № 0001052200, згідно з яким збільшено суму грошового зобов'язання з екологічного податку в розмірі 263169,00 грн. за основним платежем та 65792,25 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями. 
Відповідно до статті 1 Закону України від 05.03.1998 № 187/98-ВР «Про відходи» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) відходами є будь-які речовини, матеріали і предмети, що утворилися у процесі виробництва чи споживання, а також товари (продукція), що повністю або частково втратили свої споживчі властивості і не мають подальшого використання за місцем їх утворення чи виявлення і від яких їх власник позбувається, має намір або повинен позбутися шляхом утилізації чи видалення; розміщенням відходів є зберігання та захоронення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи об'єктах; відведеними місцями чи об'єктами є місця чи об'єкти (місця розміщення відходів, сховища, полігони, комплекси, споруди, ділянки надр тощо), на використання яких отримано дозвіл уповноважених органів на видалення відходів чи здійснення інших операцій з відходами.
Згідно з підпунктом 14.1.223 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) розміщенням відходів є постійне (остаточне) перебування або захоронення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи об'єктах (місцях розміщення відходів, сховищах, полігонах, комплексах, спорудах, ділянках надр тощо), на використання яких отримано дозволи уповноважених органів.
Підпунктом 242.1.3 пункту 242.1 статті 242 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що об'єктом та базою оподаткування є обсяги та види (класи) розміщених відходів, крім обсягів та видів (класів) відходів як вторинної сировини, що розміщуються на власних територіях (об'єктах) суб'єктів господарювання.
При цьому відповідно до листа Міністерства екології та природних ресурсів України від 06.12.2011 № 23982/07/10-11 основне призначення спеціально відведених місць чи об'єктів - видалення відходів шляхом захоронення або знешкодження, тобто проведення остаточних операцій видалення. В свою чергу, місця тимчасового зберігання відходів, наприклад, для тимчасового зберігання небезпечних відходів перед передачею на знешкодження або утилізацію спеціалізованим організаціям, контейнери або урни для збирання побутових відходів не є місцями їх остаточного видалення і не відносяться до спеціально відведених місць чи об'єктів.
Аналіз наведеного дає підстави для висновку про те, що платниками екологічного податку за розміщення відходів є лише ті суб'єкти господарювання, що розміщують їх у спеціально відведених для цього місцях чи об'єктах, на використання яких отримано відповідний дозвіл спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища або його органів на місцях.
У справі, що розглядається, судом апеляційної інстанції встановлено, що речовина, яка зберігається позивачем у цистернах, не розміщена в спеціально відведеному місці, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» не має відповідного дозволу спеціально уповноваженого органу.
Підтримані судом першої інстанції доводи контролюючого органу про те, що спірна речовина є шкідливою та небезпечною для людини і навколишнього середовища, а позивачем не забезпечено належні умови її зберігання, суд не може визнати обґрунтованими з огляду на те, що оцінка поведінки учасників податкових правовідносин здійснюється насамперед із застосуванням норм податкового, а не інших галузей законодавства. 
Так, статтею 42 Закону України від 05.03.1998 № 187/98-ВР «Про відходи» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що особи, винні в порушенні законодавства про відходи, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільну чи кримінальну відповідальності.
Як свідчать матеріали справи, в провадженні слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області знаходиться кримінальне провадження № 12014080230000738 від 06.05.2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 267, частиною другою статті 367 Кримінального кодексу України, в ході досудового слідства в якому встановлено, що службові особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» внаслідок неналежного виконання вимог Закону України від 05.03.1998 № 187/98-ВР «Про відходи» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) допустили накопичення та зберігання на території заводу у вісімнадцяти технологічно непридатних залізничних цистернах речовини хлоридного походження.  
Утім, посиланням на недотримання норм наведеного Закону не може здійснюватись обґрунтування податкового правопорушення щодо ненарахування суми екологічного податку за розміщення відходів, адже положення Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) пов'язують обов'язок особи щодо сплати зазначеного податку саме із розміщенням відходів у спеціально відведених для цього місцях чи об'єктах, на використання яких отримано відповідний дозвіл спеціально уповноваженого органу.
З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суд апеляційної інстанції не допустив порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосував норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Державної податкової інспекції у Заводському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області без задоволення, а оскарженого судового рішення - без змін. 
Керуючись статтями 341, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, 

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Заводському районі  м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області залишити без задоволення.
Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18.06.2015 у справі № 808/9526/14 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду:                                                                            Т.М. Шипуліна

                                                                                                    Л.І. Бившева
                                                                                                    
                                                                                                                В.В. Хохуляк