ПОСТАНОВА
Іменем України

26 березня 2019 року 
Київ
справа №522/3594/16-а
адміністративне провадження №К/9901/19967/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),
суддів: Мороз Л.Л.,  Бучик А.Ю., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на додаткову постанову Приморського районного суду м.Одеси від 6 лютого 2017 року (головуючий суддя Шенцева О.П.) та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2017 року (головуючий суддя Шляхтицький О.І., судді: Запорожан Д.В., Романішин В.Л.) у справі №522/3594/16-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправною дії та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Приморського районного суду м.Одеси від 31 травня 2016 року задоволено позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправною дії та зобов`язання вчинити певні дії. Визнано противоправними дії та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, на виконання постанови Приморського районного суду м.Одеси від 14 червня 2012 року по справі № 1522/1441/12, з 31 липня 2011 року, здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 із врахуванням всіх видів грошового забезпечення, визначених наданою Одеським обласним військовим комісаріатом довідкою про грошове забезпечення.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2016 року апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області повернуто заявнику.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2017 року у відкритті апеляційного провадження за скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області відмовлено.

В той же час, 6 лютого 2017 року Приморським районним судом м.Одеси за заявою ОСОБА_1 прийнято додаткову постанову, якою здійснено розподіл судових витрат у справі.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2017 року додаткову постанову залишено без змін.

Здійснюючи розподіл судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що згідно квитанції №ПН1755 від 25 лютого 2016 року, позивачем було сплачено судовий збір за подання позову до суду в розмірі 551,20 грн. Проте, при прийнятті постанови від 31 травня 2016 року не вирішено питання про стягнення судових витрат, у зв`язку з чим це питання може бути вирішено додатковою постаново шляхом стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, у розмірі 551 грн. 20 коп.

З такими висновками погодився апеляційний суд. При цьому вказав, що вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, саме у розмірі 551 грн. 20 коп. Зазначаючи в резолютивній частині додаткової постанови про стягнення судового збору у розмірі 5510,20 грн., суд першої інстанції допустив описку, яка має бути виправлена в порядку статті 169 КАС України. Залишаючи судове рішення без змін, апеляційний суд зазначив, що за змістом ст.200 КАС України, не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій, 12 червня 2016 року Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить додаткову постанову суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні заяви про ухвалення додаткової постанови про стягнення судового збору.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що питання про ухвалення додаткової постанови могло бути вирішено до виконання судового рішення. Натомість, у цій справі судове рішення виконано у вересні 2016 року, а тому прийняття додаткової постанови у лютому 2017 року суперечить нормам чинного законодавства. Крім того, судом стягнуто у відшкодування судового збору на користь позивача 5510,20грн. в той час, як ним було сплачено судовий збір у розмірі 551,20грн.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14 червня 2016 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

15 червня 2017 року Приморським районним судом м.Одеси постановлено ухвалу в порядку статті 169 КАС України про виправлення описки в додатковій постанові та вказано вважати вірним в резолютивній частині додаткової постанови «Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 551,20 гривень» замість «Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 5510,20 гривень».

12 лютого 2018 року касаційну скаргу передано на розгляд Касаційному адміністративному суду у складі Верховного Суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання ними норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

За змістом пункту 3 частини першої статті 168 КАС України (в редакції чинній на час прийняття додаткової постанови) суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою особи, яка брала участь у справі, чи з власної ініціативи прийняти додаткову постанову чи постановити додаткову ухвалу у випадках, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

За правилами пункту 5 частини першої статті 161 КАС України (в редакції, яка була чинною на час ухвалення постанови по суті позовних вимог) під час прийняття постанови суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до частини другої статті 168 КАС України питання про ухвалення додаткового судового рішення може бути заявлено до закінчення строку на виконання судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 94 КАС України (у редакції, яка була чинною до 15 грудня 2017 року) якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до частин першої та другої статті 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Статтею 1 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI) визначено, що судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Таким чином, діючим законодавством України передбачено механізм стягнення документально підтверджених судових витрат, у разі ухвалення судового рішення на користь сторони, що не є суб`єктом владних повноважень, саме за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа, а не за рахунок Державного бюджету України.

Отже, на думку колегії суддів Касаційного адміністративного суду додаткове судове рішення є невід`ємною складовою частиною судового рішення, можливість прийняття якого залежить від закінчення строку на виконання судового рішення.

Аналогічне положення можливості подати заяву про ухвалення додаткового рішення до закінчення строку на виконання рішення закріплено у частині другій статті 252 КАС України в редакції, яка набрала чинності з 15 грудня 2017 року.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що у даних правовідносинах, позивач, сплативши судовий збір за подання адміністративного позову, який судом було задоволено, має право на присудження йому відповідно до задоволених вимог документально підтверджених судових витрат. 

Разом з тим, судом першої інстанції було вирішено спір, проте не вирішено питання про судові витрати, що дає підстави для ухвалення додаткового судового рішення проте у разі, якщо строк для виконання основного рішення не закінчився.

Судом першої інстанції було прийнято додаткову постанову у судовому засіданні без участі представника відповідача. Судових рішень та повісток про призначення поданої позивачем заяви до розгляду матеріали не містять. Як вбачається з апеляційної скарги відповідач наполягав на тому, що судове рішення є повністю виконаним у вересні 2016 року, проте такі доводи залишились поза увагою апеляційного суду. Судом апеляційної інстанції переглянуто судове рішення лише в межах доводів про допущення в резолютивній частині описки судом першої інстанції.

Отже, судами попередніх інстанцій не досліджено питання чи було виконане судове рішення по суті позовних вимог на момент звернення позивача до суду із заявою про прийняття додаткової постанови, та чи закінчився строк для його виконання, що має істотне значення для правильного вирішення порушеного позивачем питання. 

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 3 липня 2018 року у справі № 822/641/16 та від 17 липня 2018 року у справі №816/399/16.

Доводи про неправильність визначення суми, яка підлягає розподілу, колегія суддів до уваги не приймає з огляду на те, що судом першої інстанції виправлено допущену у додатковому судовому рішенні описку шляхом постановлення ухвали від 15 червня 2017 року.

Відповідно до пункту 1 частини другою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. 

Відповідно до частини четвертої наведеної норми справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки вирішення питання про ухвалення додаткового рішення належить до компетенції того суду, який ухвалив рішення по суті спору, справу слід направити до суду першої інстанції на новий розгляд заяви позивача.

Керуючись статтями 345, 353, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області задовольнити частково.

Додаткову постанову Приморського районного суду м.Одеси від 6 лютого 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2017 року у справі №522/3594/16-а скасувати.

Справу №522/3594/16-а направити на новий розгляд до суду першої інстанції в частині розгляду заяви представника ОСОБА_1 від 26 грудня 2016 року про ухвалення додаткової постанови щодо розподілу судових витрат.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон
Л.Л. Мороз 
 А.Ю. Бучик ,
Судді Верховного Суду