ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 лютого 2019 року
м. Київ
справа  №  731/209/17
провадження № 51-  237км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                  ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря                                        ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора             ОСОБА_6 , який брав участь в апеляційному розгляді провадження, на ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 16 серпня 2017 року                                    в кримінальному провадженні № 12017270100000094 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Варвинського районного суду Чернігівської області від 23 червня            2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 16 серпня 2017 року, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК, і призначено йому покарання, із застосуванням ст. 69 КК у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн.
Речові докази, а саме:
- автомобіль «Mercedes-Benz 208D» та побутові електронні ваги повернуто за належністю ОСОБА_7 ;
- металобрухт вагою 610 кг, що зберігається в камері схову Варвинського ВП Прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській області, звернуто в дохід держави.
Як установив суд, ОСОБА_7 , не будучи фізичною особою-підприємцем, всупереч ст. 4 Закону України від 5 травня 1999 року № 619-XIV «Про металобрухт» (із змінами та доповнення),  діючи умисно, з корисливих мотивів,  27 квітня 2017 року в смт Варва Чернігівської області здійснив незаконні операції з металобрухтом всупереч встановленому порядку, а саме прийняв (здійснив заготівлю) 610 кг брухту чорних металів у фізичних осіб за ціною 4 грн за 1 кг з метою подальшого продажу за більш вигідною ціною:                                     55 кг – у ОСОБА_8 за 220 грн, 37 кг – у ОСОБА_9 за 150 грн,                         30 кг – у ОСОБА_10 за 120 грн, а решту вагою 488 кг – у невстановлених осіб.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.
На думку прокурора, під час перевірки вироку суду першої інстанції щодо правильності вирішення долі речових доказів у справі апеляційний суд належним чином не врахував доводів його апеляційної скарги про необхідність конфіскації на підставі п. 9 ч. 1 ст. 100 Кримінального процесуального Кодексу України (далі – КПК) автомобіля «Mercedes-Benz 208D» та побутових електронних ваг, які належать ОСОБА_7 , а тому вважає, щоухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Позиція учасників судового провадження
Прокурор у судовому засіданні вимоги касаційної скарги підтримала.
У запереченнях на касаційну скаргу захисник ОСОБА_11 просив Суд залишити скаргу без задоволення, а ухвалу апеляційного суду – без зміни.
Іншим учасникам було повідомлено про розгляд скарги, проте в судове засідання вони не прибули.   
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення             у межах касаційної скарги.
За загальним правилом відповідно до ч. 1 ст. 100 КПК речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю.
Згідно з приписами ч. 9 ст. 100 КПК питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, наданих суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.
При цьому відповідно до п. 1 ч. 9 ст. 100 КПК гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання.  
Згідно із ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
При ухваленні судового рішення апеляційний суд цих вимог закону дотримався.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, відмовляючи в задоволенні скарги прокурора, апеляційний суд дав належну оцінку наведеним   у ній доводам щодо необхідності застосування конфіскації автомобіля та електронних ваг, навів мотиви щодо безпідставності цих доводів, перевірив обставини кримінального провадження і дійшов умотивованого висновку про необхідність залишити  вирок районного суду щодо ОСОБА_7 без змін.
Зокрема, апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що, оскільки в обвинувальному акті відсутні дані про те, що вказані предмети були використані ОСОБА_7 як засоби чи знаряддя для вчинення кримінального правопорушення, то суд позбавлений процесуальної можливості вийти за межі пред`явленого обвинувачення та застосувати до вказаних речових доказів конфіскацію.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов умотивованого висновку, що під час вирішення питання про долю речових доказів суд першої інстанції в повному обсязі дав оцінку наявним матеріалам кримінального провадження та на підставі ст. 100 КПК прийняв правильне рішення про повернення автомобіля марки «Mercedes-Benz 208D» та побутових електронних ваг ОСОБА_7 .
Незгода прокурора із висновками апеляційного суду не може свідчити про те, що їх зроблено з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону. 
Крім того, Верховний Суд зважує, що хоча конфіскація речового доказу                 у кримінальному провадженні і не є покаранням у розумінні положень статей 50, 51 КК, однак за своїми наслідками безумовно є іншим видом кримінально-правової репресії, що погіршує матеріальне становище особи. ЇЇ застосування в деяких випадках може не відповідати тяжкості злочину, його суспільній небезпечності та наслідкам, а тому не завжди  є виправданою з точки зору інтересів суспільства та може порушувати право власності особи.
Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ), який у своїх рішеннях неодноразово вказував, що правомірність конфіскації з точки зору національного права ще не свідчить про дотримання стандартів Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція). Конфіскація, яка становить втручання у право власності, повинна здійснюватися в інтересах суспільства, але з дотриманням справедливого балансу між суспільними інтересами та правами конкретної особи.     
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» (principle of proportionality) – «справедливої рівноваги (балансу)» (fair balance) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden).
Принцип «пропорційності», закріплений як загальний принцип у Договорі про заснування ЄС, вимагає співрозмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей – органи влади, зокрема, не можуть покладати на громадян зобов`язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, яких прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів).
Судова практика ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.
Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.
Питання про те, чи було досягнуто справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захистом фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимозі законності і не було довільним (рішення ЄСПЛ від 9 червня 2005 у справі «Бакланов проти Російської Федерації» та від 24 березня 2005 у справі «Фрізен проти Російської Федерації»).
Констатуючи порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції  Європейський суд у своєму Рішенні від 6 листопада 2008 року у справі «Ісмаїлов проти Росії» зазначив,що для визнання втручання держави у право власності особи пропорційним, воно повинно відповідати тяжкості вчиненого порушення. Застосована у цій справі Російською Федерацією конфіскація майна заявника була не компенсаційною, а стримуючою і каральною мірою, оскільки держава не зазнала жодних збитків внаслідок вчиненого ним порушення. У цій справі заявник уже був покараний за контрабанду умовним позбавленням волі з випробувальним терміном. Владою Російської Федерації не було переконливо доведено і навіть не затверджувалося, що одного цього заходу не було достатньо для досягнення бажаного стримуючого і карального впливу та запобігання порушенням вимог щодо декларування. За таких обставин конфіскація, застосована в якості додаткового покарання, була надмірним тягарем для заявника та не була пропорційною тяжкості вчиненого ним правопорушення.   
Вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення належить до злочинів невеликої тяжкості та не призвело до заподіяння жодних шкідливих наслідків,             у тому числі і спричинення матеріальної шкоди.
За вчинений злочин суд призначив засудженому із застосуванням ст. 69 КК покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн, а також звернув у дохід держави заготовлений ним металобрухт вагою 610 кг. 
За таких обставин конфіскація речових доказів у кримінальному провадженні – електронних ваг та автомобіля «Mercedes-Benz 208D» у цій  справі не буде пропорційною тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та меті застосованого заходу і призведе до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.  
Ураховуючи наведене колегія суддів не може погодитися з обґрунтованістю доводів у касаційній скарзі прокурора про те, що ухвалу апеляційного суду              у справі постановлено без додержання вимог статей 370, 419 КПК. 
Істотних порушень норм права, які можуть бути причинами для зміни чи скасування оспорюваного судового рішення під час перевірки матеріалів кримінального провадження судом касаційної інстанції не встановлено, а тому підстав для  задоволення касаційної скарги колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 16 серпня 2017 року щодо ОСОБА_7 – без зміни.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                   ОСОБА_3