ПОСТАНОВА
Іменем України

28 лютого 2019 року 
Київ
справа №804/1776/16
провадження №К/9901/21601/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Смоковича М. І.,
суддів: Бевзенка В. М., Білоуса О.В., 
розглянув у письмовому провадженні у касаційній інстанції адміністративну справу №804/1776/16
за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, за участю третьої особи: Державна казначейська служба України, про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду, прийняту 12 липня 2017 року у складі колегії суддів: головуючого судді - Букіна Л.Є., суддів: Бондар М.В., Врона О.В., та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, прийняту 07 листопада 2017 року у складі колегії суддів: головуючого судді - Чумака С.Ю., суддів: Гімона М.М., Олефіренко Н.А.,
І. Суть спору
1. У березні 2016 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просить:
1.1. визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року - відповідно до статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та за період з 29 березня 2015 року по 9 вересня 2015 року - відповідно до статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням надбавки за вислугу років, надбавки за виконання особливо важливої роботи, щомісячної премії та інших виплат, які зараховуються залежно від розміру посадового окладу та виплатити її в повному обсязі;
1.2.  зобов'язати відповідача здійснити ОСОБА_1 перерахунок заробітної плати за період з 26.10.2014 року по 28.03.2015 року відповідно до статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та за період з 29.03.2015 року по 09.09.2015 року - відповідно до статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити в повному обсязі недоплачену заробітну плату з урахуванням надбавки за вислугу років, надбавки за виконання особливо важливої роботи, щомісячної премії та інших виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу.
2. В обґрунтування позову позивач зазначає, що вона працює в апараті Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду з грудня 2013 року. 
2.1. У зв'язку із змінами у законодавстві з 26 листопада 2014 року працівники апарату судів мали право на посадові оклади у розмірах, визначених абзацом другим частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», але їй нараховано та виплачено посадовий оклад у меншому розмірі у редакції Закону України «Про прокуратуру». 
2.2. Вважає, що відповідач протиправно не здійснює нарахування та виплату заробітної плати працівникам суду у передбаченому законом розмірі.
Це право підлягає реалізації і захисту, незважаючи на те, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» видатків на ці потреби не було передбачено.  
2.3. Крім цього, позивач вказували на те, що її право на отримання заробітної плати у розмірах, визначених абзацом другим частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», підлягає реалізації і захисту, незважаючи на те, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» видатків на ці потреби не було передбачено.  
ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи
3. ОСОБА_1 з 2013 року і на момент виникнення правовідносин працювала державним службовцем в апараті Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду. 
4. Починаючи з 26 листопада 2014 року відповідач, на думку позивача, не виконує нарахування та виплати заробітної плати у розмірі встановлених чинним законодавством України. 
ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
5. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 липня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. 
6. Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд постановою від 07 листопада 2017 року постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 липня 2017 року змінив в частині обґрунтування висновків суду, в іншій частині - залишив без змін.
7. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки з 26 жовтня 2014 року по 9 вересня 2015 року Кабінетом Міністрів України зміни до постанови № 268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а Законами України «Про Державний бюджет України на 2014 рік»    та «Про Державний бюджет України на 2015 рік»    видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ    та частини першої статті 147 цього ж Закону    у редакції з 28 березня 2015 року не передбачено, управління ДСА як головний розпорядник бюджетних коштів, не мало правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.
8. Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, змінюючи постанову, виходив з того, що суд першої інстанції правильно по суті прийняв рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, але з помилковим застосуванням норм матеріального права.
8.1. Висновки апеляційного ґрунтуються на тому, що суд апеляційної інстанції за приписами статті 52 КАС України не наділений повноваженнями щодо здійснення заміни неналежного відповідача під час апеляційного розгляду справи, а Державна судова адміністрація України не є належним відповідачем у справі, оскільки Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд є розпорядником коштів нижчого рівня та самостійно здійснює нарахування працівникам апарату суду та суддям, які перебувають з ним у трудових відносинах виплат, передбачених чинними нормативними актами, в межах коштів, затверджених кошторисом видатків на відповідний рік.
9. У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити. 
10. Свою касаційну скаргу мотивує тим, що абзац другий частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про прокуратуру» був прийнятий після прийняття Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік». З огляду на    принцип законності (пріоритет закону над підзаконними актами) правові акти, що прийняті на виконання Закону «Про Державний бюджет України на 2014 рік» і суперечать Закону України «Про судоустрій і статус суддів», застосуванню не підлягають, а тому з 26 жовтня 2014 року працівники апаратів судів мають право на посадові оклади у розмірах, визначених абзацом другим частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у редакції Закону України «Про прокуратуру».
10.1. Позивач вказує на помилковість висновків апеляційного суду щодо неналежного відповідача по справі -  Державної судової адміністрації України.
V. Релевантні джерела права й акти їх застосування
11. Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.
12. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
13. Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
14. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
15. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
16.  Згідно з частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
17. 26 жовтня 2014 року набрав чинності    Закон України від 14 жовтня 2014 року №     1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII), яким внесено зміни до    статті 144 Закону    № 2453-VІ, зокрема передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.
18. Абзацом другим підпункту 1 і абзацом третім підпункту 2 пункту 13    розділу XIII Закону № 1697-VII    Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього    Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом № 2453-VІ.
19. З 28 березня 2015    року Законом України від 12 лютого 2015 року № 192-VІІІ    «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VІІІ) затверджено нову редакцію    Закону № 2453-VІ, у статті 147 якого встановлено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, ДСА, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються    законом    і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.
20. Підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону № 192-VІІІ Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із зазначеним Законом.
21. Наведене узгоджується із положеннями частин сьомої, восьмої    статті 33 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII    «Про державну службу» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 3723-XII), згідно з якими умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.
22. Аналогічні положення закріплено також частиною другою    статті 8 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці»    (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 108/95-ВР), яка передбачає, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.
23. Оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (стаття 13 Закону № 108/95-ВР).
24. За правилами    статті 142 Закону № 2453-VІ    (у редакції до 28 березня 2015 року) фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює, зокрема, ДСА. Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього    Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому    Бюджетним кодексом України    (стаття 143 Закону № 2453-VІ). Аналогічні правила закріплені і у статтях    145,    146 Закону № 2453-VІ    у редакції яка діє з 28 березня 2015 року.
25. З 1 січня 2015 року пунктом 9 Прикінцевих положень Закону    України «Про Державний бюджет України на 2015 рік»    визначено, що норми і положення, зокрема, частини першої    статті 144 Закону № 2453-VІ    застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а з 13 березня 2015 року установлено, що норми і положення    Закону № 2453-VІ    застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.
26. На час виникнення спірних відносин схема посадових окладів працівників апарату суду була закріплена постановою № 268, зокрема Додатком 47, який залишався незмінним до 9 вересня 2015 року. Отже, Кабінет Міністрів України покладені на нього абзацом другим підпункту 1 пункту 13    розділу XIII Закону № 1697-VII    та підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону    № 192-VІІІ    обов'язки щодо приведення його нормативно-правових актів у відповідність із цими законами у тримісячний строк не виконав.
27. Згідно з частиною першою та другою    статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
28. Відповідно до частини першої    статті 51 Бюджетного кодексу України    керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.
29. Згідно частини першої статті 52 КАС України, суд першої інстанції, встановивши, що з адміністративним позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, або не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.
VI. Позиція Верховного Суду
30.  Ураховуючи наведене, оскільки з 26 жовтня 2014 року по 9 вересня 2015 року Кабінетом Міністрів України зміни до постанови № 268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а    Законами України «Про Державний бюджет України на 2014 рік»    та «Про Державний бюджет України на 2015 рік»    видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої    статті 144 Закону № 2453-VІ    та частини першої    статті 147 цього ж Закону    у редакції з 28 березня 2015 року не передбачено, управління ДСА як головний розпорядник бюджетних коштів та апеляційний суд, не мало правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.
31. Верховний Суд зазначає, що висновки судів попередніх інстанцій у справі, що розглядається,  ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права, а позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.
32. Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 2013 року і на момент виникненні правовідносин працювала державним службовцем в апараті Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.  
33. Ураховуючи, що Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд є розпорядником коштів нижчого рівня та самостійно здійснює нарахування працівникам апарату суду та суддям, які перебувають з ним у трудових відносинах виплат, передбачених чинними нормативними актами, в межах коштів, затверджених кошторисом видатків на відповідний рік, Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду, що Державної судової адміністрації України  не є належним відповідачем по справі.
34. Верховний Суд звертає увагу, що апеляційний суд за приписами статті 52 КАС України не наділений повноваженнями щодо здійснення заміни неналежного відповідача під час апеляційного розгляду справи, тому погоджується з висновками апеляційного суду про зміну постанови суду першої інстанції та відмові у задоволенні позову до Державної судової адміністрації України. 
35. З огляду на викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстав для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.
36. Доводи ж касаційної скарги не спростовують висновки судів. 
37. Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
VII. Судові витрати
38. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд
п о с т а н о в и в :
1.          Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2.          Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 липня 2017 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2017 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                          М. І. Смокович 
Судді                                                                                                    В. М. Бевзенко
                                                                                                                        О. В. Білоус