ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 грудня 2018 року
м. Київ
справа № 521/3783/15-ц
провадження № 61-5456св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Стрільчука В. А.,
суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач -ОСОБА_4, 
відповідачі: ОСОБА_5, Приватне акціонерне товариство «Українська транспортна страхова компанія», Приватне підприємство «Смартком»,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - адвокатом Федяєвим Сергієм Володимировичем, на рішення апеляційного суду Одеської області від 7 листопада 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Гірняк Л. А., Заїкіна А. П., Калараш А. А., 
ВСТАНОВИВ:
У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом про стягнення страхового відшкодування за договором обов'язкового страхування і моральної шкоди; просив відшкодувати судові витрати та витрати на правову допомогу. 
Посилався на те, що 18 вересня 2013 року ОСОБА_5, керуючи автомобілем марки «Фольцваген Т-4», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, у м. Миколаєві не впорався з керуванням та допустив бокове контактування із автомобілем «Форд Транзит», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_7, власником якого є ОСОБА_4
Внаслідок зіткнення автомобіль «Форд Транзит» отримав механічні пошкодження. 
Постановою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 3 жовтня 2013 року винним у порушенні Правил дорожнього руху визнано ОСОБА_5
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Українська транспортна страхова компанія» (далі - ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія»), що підтверджується страховим полісом № АС/4420108.
Згідно з висновком спеціаліста № 5/06/15-1, складеним 5 червня 2015 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Форд Транзит» з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу становить 10 228,25 грн. 
Позивач як власник автомобіля, пошкодженого з вини ОСОБА_5, повідомив ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» про подію та звернувся з вимогою виплатити йому страхове відшкодування, але страхова компанія вимогу залишила без відповіді. 
Позивач зазначав, що 8 квітня 2014 року уклав з Приватним підприємством «Смартком» (далі - ПП «Смартком») договір поруки, яка обмежувалась відповідальністю останнього в розмірі 100 грн, тому просив стягнути цю суму солідарно з ПП «Смартком» та ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія».
Просив стягнути: з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» майнову шкоду у розмірі 10 228,25 грн та з ОСОБА_5 - 4 238,86 грн як різницю між відновлювальним ремонтом з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу та відновлювальним ремонтом без урахування коефіцієнту фізичного зносу; суму упущеної вигоди у розмірі 19 290,32 грн з страхової компанії та 31 251,61 грн - з ОСОБА_5, посилаючись на те, що він не уклав договір оренди автомобіля в зв'язку з його пошкодженням, та не отримав відповідний дохід; з ОСОБА_5 як з особи, винної у спричиненні збитків, - суму франшизи у розмірі 1 000 грн згідно страхового полісу та 1 000 грн у відшкодування моральної шкоди; судові витрати в розмірі судового збору та 6 000 грн за правову допомогу.
Посилаючись на те, що останній строк виплати страхового відшкодування припадав на 2 квітня 2014 року, проте виплата зазначеного відшкодування не була здійснена, а облікова ставка НБУ становить 6,5%, на підставі частини третьої статті 549 ЦК України просив суд стягнути пеню в розмірі 295,07 грн.
Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 8 грудня 2015 року, ухваленим суддею Буран О. М., позовні вимоги ОСОБА_8 задоволені.
Стягнено з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_8 9 228,25 грн у відшкодування майнової шкоди та пеню у розмірі             295,07 грн.
Стягнено з ОСОБА_5 суму франшизи у розмірі 1 000 грн, у відшкодування майнової шкоди - 4 238,86 грн, 1 000 грн - у відшкодування моральної шкоди та 31 251,61 грн упущеної вигоди.
Стягнено з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» суму упущеної вигоди у розмірі 19 290,32 грн.
Стягнено солідарно з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» і  ПП «Смартком» на користь ОСОБА_4 за договором поруки у розмірі 100 грн.
Стягнено в рівних частках з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» і ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу у розмірі 4 384,80 грн та судовий збір у розмірі 637,72 грн.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості.
Вирішуючи питання відшкодування витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив зі змісту договору про надання правової допомоги, квитанцій, що підтверджують її оплату, розміру мінімальної заробітної плати та розрахунку таких витрат.
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 7листопада 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано. Ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.
Стягнено з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_4 страхове відшкодування в сумі 9 228,25 грн. та пеню в                       розмірі 295,07 грн.
Стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму франшизи у розмірі                         1 000 грн та 1 000 грн у відшкодування моральної шкоди.
У іншій частині  позову відмовлено.
Стягнено з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 574,72 грн, а з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 - судовий збір у розмірі 63 грн; у відшкодуванні інших судових витрат відмовлено.
Апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем не доведені позовні вимоги в частині стягнення 4 238,86 грн з ОСОБА_5 як різниці між відновлювальним ремонтом з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу та відновлювальним ремонтом без урахування коефіцієнту фізичного зносу, стягнення упущеної вигоди,  грошових коштів за договором поруки, тому в цій частині позов є безпідставним. Також апеляційний суд не вбачав підстав для відшкодування витрат на правову допомогу, так як вважав ці витрати недоведеними.
У грудні 2016 року ОСОБА_4 через представника - адвоката ФедяєваС. В. подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови у відшкодуванні витрат на правову допомогу та залишити в цій частині в силі рішення суду першої інстанції.
У іншій частині рішення апеляційного суду не оскаржується та судом касаційної інстанції не переглядається.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та ухвалою цього ж суду від 10 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Вказана справа надійшла до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями  частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
За приписами статей 79, 84 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат.
Відповідно до статті 84 ЦПК України у тій же редакції  витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.
Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір-доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у їх відшкодуванні. 
Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату цих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення Европейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).
Перевіркою справи установлено, що між ОСОБА_4 та адвокатом Федяєвим С. В. укладений договір про надання правової допомоги.
Ухвалюючи рішення про часткове відшкодування ОСОБА_4 витрат на правову допомогу, суд першої інстанції дійшов висновку, що з урахуванням кількості судових засідань в суді першої інстанції, кількості клопотань, уточнень до позову, запитів та інших документів, що були виготовлені та надані представником - адвокатом Федяєвим С. В., вартість витрат на правову допомогу, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_4 відповідно до вимог статті 88 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами першої та апеляційної інстанцій, становить розмірі 4 384,80 грн. 
Апеляційний суд, переглядаючи справу, дійшов висновку, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів розміру витрат на правову допомогу, а розрахунок, складений та підписаний безпосередньо адвокатом, з яким укладено договір про надання правової допомоги, не є належним підтвердженням їх розміру.
Зокрема, до розрахунку витрат на правову допомогу включено час, витрачений на первинну консультацію позивача та первинний аналіз документів, і час складання позовної заяви. Позовна заява складена і підписана представником позивача - ОСОБА_10; відомостей на підтвердження трудових правовідносин представника з адвокатським бюро, на рахунок якого сплачені кошти, справа не містить. Кількість годин, протягом яких представник позивача був зайнятий у судових засіданнях, належними та допустимими доказами не підтверджена і є припущенням.
Враховуючи зазначене, апеляційний суд правомірно скасував рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу.
Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків апеляційного суду у частині, яка оскаржена, та не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми процесуального права при вирішенні питання відшкодування витрат на правову допомогу, тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення в цій частині - залишенню без змін.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником - адвокатом Федяєвим СергіємВолодимировичем, залишити без задоволення.
Рішення апеляційного суду Одеської області від 7 листопада 2016 року в частині відмови у стягненні з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» і ОСОБА_5 в рівних частках на користь ОСОБА_4 4 384,80 грн витрат на правову допомогу залишити без змін.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик