Постанова
Іменем України
 
13 лютого 2019 року
м. Київ
 
справа № 713/2132/17
провадження № 61-38145св18
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І., 
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5, 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 08 лютого 2018 року  у складі головуючого-судді Кибич І. А. та  постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 03 травня 2018 року у складі суддів: Височанської Н. К., Перепелюк І. Б., Литвинюк І. М., 
ВСТАНОВИВ:
Описова Частина
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У грудні 2017 року  ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ в натурі спільного нерухомого майна.
 
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 10 травня 2017 року за нею визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 на Ѕ частку жилого будинку АДРЕСА_1, на Ѕ частку земельної ділянки загальною площею 0, 60 га, яка складається з двох земельних ділянок, площею 0, 25 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських споруд та площею 035 га - для  ведення особистого підсобного господарства, що також розташовані по АДРЕСА_1.
 
Посилаючись на відсутність згоди відповідача щодо добровільного поділу в натурі вказаного нерухомого майна та використання усіх можливих заходів врегулювання даного спору, ОСОБА_4, уточнивши позовні вимоги, просила здійснити поділ нерухомого майна відповідно до першого варіанту висновку експертизи № 150917 від 15 вересня 2017 року та виділити їй в натурі приміщення жилого будинку АДРЕСА_1, а саме кімнату 1-2 площею                13, 90 кв. м, комору 1-5 площею 4, 10 кв. м з добудовою до даної частини будинку кухні площею 9, 50 кв. м та надвірні будівлі: літню кухню літ. «Б», сарай літ. «В», криницю літ. «К», що становить 56/100 частин домоволодіння, а також електролічильник встановлений у вказаному будинку; виділити в натурі  відповідно до першого  варіанту вищевказаного висновку експертизи земельну ділянку площею 1 250 кв. м, яка розташована у межах точок В, Г, Д, Є, Ж, З, Р, Я, И, І, К, Л, М, Н, В з кадастровим номером НОМЕР_3 для обслуговування її частини жилого будинку та відповідної частини господарських будівель і споруд, зобов'язати її встановити огорожу для відгородження її частини будинку від частини земельної ділянки, виділеної відповідачу ОСОБА_5, тобто лінії точок Я, И, І, К, Л, М, Н, В, згідно додатку № 3 до висновку експертизи; виділити в частках по Ѕ кожному із сторін земельну ділянку площею 1 357, 5 кв. м з кадастровим номером  НОМЕР_2, у межах точок Р, Ч, У, Х, Ш, Я; виділити у частках по        Ѕ кожному із сторін земельну ділянку площею 392, 5 кв. м з кадастровим номером НОМЕР_1, у межах точок О, П, А, В, Н. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 08 лютого    2018 року позов задоволено частково. Відповідно першого варіанту поділу, визначеного висновком  експертизи № 150917 від 15 вересня                            2017 року, виділено в натурі ОСОБА_4 Ѕ частину земельної ділянки, що розташована у селі Чорногузи Вижнинського району Чернівецької області,  площею 1 357,5 кв. м з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства,  кадастровий номер  НОМЕР_2,  у межах точок Р, Ч, У, Х, Ш, Я; виділено в натурі ОСОБА_4 Ѕ частку земельної ділянки, що розташована у селі Чорногузи Вижнинського району Чернівецької області, площею 392,5 кв. м, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_1,  у межах точок О, П, А, В, Н. Припинено право спільної часткової власності сторін на вказані земельні ділянки. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що здійснення поділу в натурі належного сторонам жилого будинку, з урахуванням належних їм часток є неможливим, у зв'язку з відсутністю в наявності необхідних площ та складу приміщень, які б відповідали нормативним вимогам будівельних норм і правил для виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку з самостійним виходом. Варіант поділу жилого будинку, з відхиленням від належних сторонам часток у спірному будинку, на якому наполягає позивач, призведе до порушення прав відповідача щодо володіння і користування жилим приміщенням. За відсутності можливості здійснити поділ жилого будинку, не підлягає поділу в натурі і земельна ділянка з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку і господарських споруд. Поділ земельної ділянки з цільовим призначенням  для ведення особистого селянського господарства здійснено відповідно до першого варіанту поділу, визначеного висновком експертного дослідження № 150917 від 15 вересня  2017 року, з урахуванням розміру часток кожного із співвласників. 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 03  травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 08 лютого  2018 року - без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У червні  2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно відмовили у задоволенні вимог про поділ жилого будинку в натурі, не врахувавши при цьому надання позивачу дозволу на здійснення добудови до частини жилого будинку, що в свою чергу надає можливість здійснити поділ в натурі спірного будинку, унаслідок чого залишили даний спір не врегульованим. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання відзиву.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
 
Відповідач ОСОБА_5 у поданому 11 вересня 2018 року відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, посилаючись на те, що здійснити поділ спірного жилого будинку в натурі у відповідності до вимог нормативних документів, неможливо, чого не заперечує позивач і підтверджується висновком експерта. Запропонований позивачем, з посиланням на експертне дослідження, варіант поділу із відступленням від засад рівності часток сторін та виділом позивачу єдиної жилої кімнати у спірному будинку, позбавляє відповідача права власності на жилу площу в такому будинку, що в свою чергу унеможливлює користування нею своєю часткою  будинку за цільовим призначенням, чим порушуються права останньої. Здійснення позивачем, запропонованої експертом добудови до жилого будинку, потребує дотримання певних дозвільних процедур та згоди іншого співвласника, крім того така добудова на сьогодні відсутня, що свідчить про відсутність предмету виділу.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.
 
Фактичні обставини справи встановлені судами 
 
Судами встановлено, що сторонам у справі на праві власності належить по Ѕ частині жилого будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, загальною площею 0,60 га, яка складається з двох земельних ділянок площею 0,25 га для обслуговування жилого будинку і господарських споруд та площею 0,35 га для ведення особистого селянського господарства.
 
З технічного паспорту на жилий будинок індивідуального житлового фонду АДРЕСА_1 вбачається, що житловий будинок літ «А» загальною площею 42,2 кв. м, жилою площею 13, 9 кв. м, складається з коридору площею 7,7 кв. м, кухні площею 10, 1 кв. м, кімнати площею 13, 9 кв. м, комори площею 6, 4 кв. м, комори площею 4, 1 кв. м, та господарських будівель: літньої кухні літ «Б», сараю літ. «В», сараю літ. «Г», сараю літ. «Е», вбиральні літ. «Ж»,  криниці літ. «К».
 
Згідно висновку будівельно-технічного дослідження № 150917 від 15 вересня 2017 року здійснити поділ спірного жилого будинку із надвірними будівлями у рівних частках між співвласниками, у відповідності до вимог нормативних документів, неможливо.
 
У дослідницькій частині вказаного висновку розроблені два варіанти поділу жилого будинку з відступом від рівності ідеальних часток. Такий поділ будинку запропонований із відхиленням від вимог чинних норм, у зв'язку із старою забудовою, яка приймалась в експлуатацію  за діючими на той час будівельними нормами і правилами. 
 
Мотиви з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду із позовом, позивач на власний розсуд обирає відповідний спосіб захисту. 
 
Обравши способом захисту права подання позову про виділ в натурі частки спірного жилого будинку , позивач в силу статті 12 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
 
Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Визначення спільної часткової власності наведене в частині першій статті         356 ЦК Українияк власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке становить єдине ціле.
 
Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.
 
Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.
 
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
 
Відповідно до частини першої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.
 
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. 
 
Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
 
Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (частина друга статті 364 ЦК України).
 
Частиною другою статті 364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим.
 
Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).
 
Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (частина перша статті 183 ЦК України).
 
Системний аналіз статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК Українидає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.
 
Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.
 
Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.
 
Учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, тому суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. 
 
Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 1622/16834/12 (касаційне провадження № 61-4936св18). 
 
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши неможливість передачі кожному  співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, зазначивши, що позивач вважала за можливе здійснити поділ спірного будинку згідно першого варіанту  висновку експерта №150917 від 15 вересня 2017 року, у якому експертом зазначено про неможливість здійснення поділу в натурі спірного будинку із дотримання чинних норм та існуючих правил,  урахувавши, що такий поділ призведе до порушення прав відповідача, яка позбавляється можливості володіти і користуватися жилим приміщенням будинку, площа якого складає лише 13, 9 кв. м, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення указаних вимог ОСОБА_4 За вказаних обставин є правильним висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для здійснення поділу в натурі земельної ділянки, призначеної для обслуговування жилого будинку і господарських споруд, оскільки відсутня можливість здійснити реальний поділ такого будинку.
 
Посилання ОСОБА_4 на отримання нею дозволу на здійснення жилої добудови до спірного будинку та можливість здійснити його поділ за рахунок такої добудови, спростовуються тим, що такій дозвіл надано за умови виготовлення будівельного паспорту, у видачі якого позивачу відмовлено через відсутність згоди іншого співвласника. Зведення у майбутньому жилої добудови, за умови отримання необхідних дозвільних документів та введення будівлі в експлуатацію у визначеному законом порядку, не позбавляє позивача звернутися з вимогою про поділ нерухомого майна.
 
Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_4 в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.  
 
Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.
 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та  апеляційної інстанцій без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 08 лютого          2018 року  та  постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 03 травня 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | В. О. Кузнєцов
| А. С. Олійник
| Г. І. Усик