ПОСТАНОВА
Іменем України

12 березня 2019 року 
Київ
справа №1170/2а-450/12
касаційне провадження №К/9901/7222/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Шипуліної Т.М.,
суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Світловодської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.03.2014 (головуючий суддя - Черниш О.А.) та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.02.2015 (головуючий суддя - Щербак А.А, судді: Баранник Н.П., Малиш Н.І.) у справі №1170/2а-450/12 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сілікон» до Світловодської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області про скасування податкових повідомлень-рішень,
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2012 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Сілікон»  звернувся до адміністративного суду з позовом до Світловодської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області, у якому просило скасувати податкові повідомлення-рішення від 25.01.2012 №0000092300, яким зменшено суму від'ємного значення податку на додану вартість за основним платежем - 817   610 грн., штрафні (фінансові) санкції - 33  585 грн., від  25.01.2012 №0000102300, яким зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 4   489   594 грн., від 25.01.2012 №0000112300, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у сумі 1   087   858 грн., у т.ч., за основним платежем - 1   046   541 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 41   317 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані правомірністю формування товариством валових витрат внаслідок віднесення до їх складу вартості електроенергії, фактично використаної для ведення всієї господарської діяльності, у т.ч., основного виробництва, відповідно до показників лічильників обліку, встановлених на підприємстві, та рахунків, пред'явлених ВАТ «Кіровоградобленерго». Позивач наполягає на достовірності експертного звіту про незалежну оцінку майна, на підставі якого ним здійснено дооцінку основних засобів та визначено амортизаційні відрахування у 2 та 3 кварталах 2011 року. В частині формування податкового кредиту за господарськими відносинами з Приватним підприємством «Укрдрон», Товариством з обмеженою відповідальністю «Самотлор-А», Товариством з обмеженою відповідальністю «БТС «Арон», Товариством з обмеженою відповідальністю «Вікар-11», Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгстройінвест» зазначає про те, що такий сформований на підставі первинних документів оформлених належним чином; господарській операції були спрямовані на реальне настання правових наслідків.
Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.03.2014, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.02.2015, адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення №0000112300 від 25.01.2012; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення №0000102300 від 25.01.2012, в частині зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток на 4 335 781 грн.; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення №0000092300 від 25.01.2012, в частині зменшення від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 814 968 грн. та застосуванні штрафної (фінансової) санкції у розмірі 33 585 грн. У решті позовних вимог відмовлено.
Судами першої та апеляційної інстанцій у межах спірних правовідносин встановлено, що за результатами проведеної планової виїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.07.2010 по 30.09.2011, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2010 по 30.09.2011, оформленої актом №384/2300/31377828 від 30.12.2011 встановлено порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «Сілікон» вимог: підпункту 5.1   статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», пункту 138.4   статті 138, статті 146 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено збитки підприємства на 4 489 594 грн., в т.ч.: за ІІІ квартал 2010 року - 782 781 грн., за 2010 рік - 1 116 196 грн., за І квартал 2011 року - 123 768 грн., за ІІ квартал 2011 року - 1521327 грн., за ІІ-ІІІ квартали 2011 року - 324 930 грн., та занижено податок на прибуток у сумі 1 046 541 грн. у т.ч.: за І квартал 2011 року - 625020 грн., за ІІ-ІІІ квартали 2011 року - 421521 грн.; пункту 198.6   статті 198, пункту 200.3   статті 200 Податкового кодексу України, частини першої статті 203,   статей 215,   228,   662,   655,   656 Цивільного кодексу України   в частині недодержання в момент правочину вимог, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, в результаті чого завищено суму від'ємного значення на 817 610 грн., в тому числі по періодах: липень 2010 року - 52357 грн., серпень 2010 року - 33494 грн., вересень 2010 року - 75202 грн., листопад 2010 року - 82998 грн., грудень 2010 року - 59 грн., січень 2011 року - 150071 грн., лютий 2011 року - 55953 грн., березень 2011 року - 67672 грн., квітень 2011 року - 37169 грн., травень 2011 року - 71926 грн., червень 2011 року - 56393 грн., липень 2011 року - 51075 грн., серпень 2011 року - 64853 грн., вересень 2011 року - 18388 грн. Такий висновок податкового органу ґрунтується на тому, що позивачем спожито електроенергії понад норматив витрачання електроенергії, зазначений в зовнішньоекономічних контрактах на переробку давальницької сировини, тому її вартість у сумі 3949037, 48 грн. безпідставно віднесена до складу валових витрат, а суми ПДВ у розмірі 789 807 грн. безпідставно включені до податкового кредиту. Також, у ході перевірки встановлено, що позивачем завищено рядок 04.9 декларації «від'ємне значення об'єкта оподаткування попереднього податкового року» за І квартал 2011 року у сумі 153 813 грн. при перенесенні 80% збитків за 2009 рік та занижено рядок 04.13 «інші витрати» за І квартал 2011 року на 1528 грн. внаслідок арифметичної помилки. Крім того, установлено завищення суми амортизації на 3 604 909 грн. внаслідок нарахування амортизації на вартість основних засобів - установок по вирощуванню монокристалічного кремнію, яка є безпідставно завищеною. Господарські операції між позивачем та його контрагентами не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, в результаті чого завищено суму залишку від'ємного значення з ПДВ у перевіряємому періоді. На підставі акта перевірки та встановлених порушень контролюючим органом прийняті оспорювані у дані справі податкові повідомлення-рішення.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції виходили з того, що встановлені перевіркою порушення позивачем вимог підпункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», пункту 138.4   статті 138, пункту 198.3   статті 198 Податкового кодексу України не доведені контролюючим органом в ході розгляду справи, не надано нормативного та документального підтвердження того, що частина придбаної електроенергії використовувалась товариством поза межами господарської діяльності та не у виробничих цілях, в той час, як позивачем документально підтверджені понесені ним витрати на оплату поставленої електричної енергії. Таким чином, товариством правомірно включено до складу валових витрат (витрат, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування) вартість електричної енергії та відповідно до складу податкового кредиту суми ПДВ сплачені у ціні товару. Розрахунок амортизаційних відрахувань за 2, 2-3 квартали 2011 року здійснений позивачем на підставі даних інвентаризації основних засобів, виходячи із переоціненої вартості установок вирощування монокристалічного кремнію. Для переоцінки   основних засобів у бухгалтерському обліку позивачем використано Звіт про незалежну оцінку майна від 12.10.2007, складений незалежним оцінювачем - акціонерним товариством закритого типу «Бізнес-Експерт». Таким чином, висновки податкового органу про порушення позивачем вимог   статті 146 Податкового кодексу України   при нарахуванні амортизаційних відрахувань на суму дооцінки основних засобів є безпідставними, а виключення амортизаційних відрахувань у розмірі 3 604 909 грн. зі складу витрат неправомірним.   Позивачем на підставі належним чином оформлених первинних документів віднесено до складу податкового кредиту суми ПДВ сплачені у ціні придбаних товарів (послуг) за господарськими відносинами з Товариством з обмеженою відповідальністю «Самотлор-А», Товариством з обмеженою відповідальністю «БТС «Арон», Товариством з обмеженою відповідальністю «Вікар-11», Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгстройінвест».
Відмовляючи у задоволенні позову, суди вказали на те, що вироком суду встановлено фіктивність створення Приватного підприємства «Укрдрон», а отже віднесення відображених у податкових накладних, виписаних цим контрагентом, сум ПДВ (всього 2   642 грн.) до податкового кредиту є безпідставним. Позивачем визнано завишення ним при перенесенні 80% збитків за 2009 рік рядка 04.9 декларації «від'ємне значення об'єкта оподаткування попереднього податкового року» за І квартал 2011 року на суму 153 813 грн.
Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції та ухвалою суду апеляційної інстанції, Світловодська об'єднана Державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області подала касаційну скаргу, у якій просить Верховний Суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Касаційна скарга обґрунтована тим, що позивач у періоді, що перевірявся, завищив валові витрати на суму використаної понад установлений норматив спожитої електроенергії (який використовується при укладанні договорів на виготовлення одного кілограма готової продукції - кремнію монокристалічного) у розмірі 3949037, 48 грн., а також завищив амортизаційні відрахування в сумі 3604909 грн. Крім того, перевіркою встановлено завишення податкового кредиту по операціям з ВАТ «Кіровоградобленерго» та з контрагентами-постачальниками товарів, в діяльності яких виявлено ознаки фіктивності.
Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
У ході проведеної перевірки встановлено, що основним видом діяльності підприємства є виробництво монокристалічного кремнію. При цьому на етапі вирощування зливку повинно витрачатись 80,34 кВт/г на 1 кг готової продукції, на етапі механічної обробки зливку - 42,55 кВт/г. Вказаний норматив витрачання електроенергії зазначений у всіх зовнішньоекономічних контрактах на переробку давальницької сировини наведених у додатках до акту №5. Відповідно до щомісячних розподілів спожитої електроенергії, підписаних головним інженером та головним енергетиком, у цехах де відбувається вирощування та механічна обробка зливків спожито 13   255   403 кВт/г електроенергії. Фактичне споживання електроенергії на 1 кг готової продукції коливається в діапазоні від 33 до 369 кВт/г, при нормі 122,89 кВт/г. За розрахунками контролюючого органу, підприємством понад установлений норматив спожито 5 250 971, 45 кВт      електроенергії вартістю 3 949 037, 48 грн. (а.с. 28, т.1). За висновками відповідача, вказана сума вартості спожитої понад встановлений норматив електроенергії безпідставно віднесена до валових витрат, що призвело до їх завищення на цю суму, а саме у ІІІ кварталі 2010 року - 782 781 грн., ІV квартал - 333 415 грн., І квартал 2011 року - 1 355 419 грн., ІІ квартал 2011 року - 826 564 грн., ІІІ квартал 2011 року - 650 859 грн. Крім того, сума ПДВ сплачена у зв'язку з придбанням цієї електроенергії у липні - грудні 2010 року, січні - вересні 2011 року, у сумі 789 807 грн.,   безпідставно віднесена до складу податкового кредиту, що призвело до його завищення на цю суму.      
Згідно з пунктом 5.1, підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності. До складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.
Відповідно до пункту   138.2   статті   138 Податкового кодексу України   (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених   розділом II цього Кодексу. У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.
Згідно з пунктом   138.4   наведеної статті,   витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.
Пунктом   138.8   статті   138 цього Кодексу    передбачено, що собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду, які прямо пов'язані з господарською діяльністю суб'єкта господарювання та підтверджені документально. При цьому, визначальною ознакою віднесення понаднормативних втрат електроенергії до складу валових витрат вважається її безпосереднє використання у господарській діяльності, а саме: у підготовці, організації та веденні виробництва, продажу продукції (робіт, послуг) та охороні праці, тощо.
Аналіз положень статей 7.4.1 пункту 7.4. статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» та пунктів 198.1, 198.3 статті 198 Податкового кодексу України дає підстави дійти висновку, що платник податків має право формувати податковий кредит, у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) та на підставі відповідних розрахункових, платіжних та інших документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.
Контролюючий орган вказує на те, що спожита понад установлений норматив електроенергія у обсязі 5 250 971, 45 кВт   використовувалась позивачем не у межах господарської діяльності підприємства, а отже товариством неправомірно включено до складу валових витрат (витрат, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування) вартість електричної енергії та відповідно до складу податкового кредиту суми ПДВ сплачені у ціні товару.
Вирішуючи спір на користь платника податків, суди першої та апеляційної інстанцій вказали на те, що висновки контролюючого органу про завищення позивачем у перевіряємому періоді валових витрат на суму 3 949 037, 48 грн. та відповідно податкового кредиту на суму 789 807 грн. є необґрунтованими, оскільки відповідачем документально та нормативно не доведено факту використання позивачем частини придбаної електроенергії не на виробничі цілі та поза межами господарської діяльності.
За змістом статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає. 
Так, дійсно відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (у наведеній раніше редакції) тягар доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Разом з тим, зазначене положення поширюється на доказування лише правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності), а не будь-яких обставин. 
У свою чергу, відповідно до частини першої наведеної норми, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. З цього випливає обов'язок сторін доказувати факти (обставини). Цей обов'язок у рівній мірі покладається на обох сторін. Кожна сторона повинна доказати факти, на які вона посилається.
Тобто, загальне правило розподілу доказових обов'язків залишається незмінним і тягар доказування не переходить від однієї сторони до іншої. Підставу позову повинен довести саме позивач.
Встановлення судами фактично понесених позивачем витрат на оплату споживчої електроенергії не є свідченням того, що спожита понад установлений норматив електроенергія у обсязі 5 250 971, 45 кВт   дійсно була використана підприємством саме у цілях ведення господарської діяльності, з чим законодавець пов'язує право платника на віднесення таких витрат до складу валових витрат та податкового кредиту.
Документального підтвердження використання позивачем у цілях ведення власної господарської діяльності електроенергії у обсязі 5 250 971, 45 кВт    матеріали справи не містять та судами попередніх інстанцій, всупереч принципу офіційного з'ясування обставин у справі, такі обставини не перевірялись та не встановлювались.
Таким чином, позивачем не спростовані належними та допустимими доказами висновки контролюючого органу про завищення підприємством у перевіряємому періоді валових витрат на суму 3 949 037, 48 грн. та відповідно податкового кредиту на суму 789 807 грн., а контролюючим органом, у свою чергу, такі висновки відповідними доказами не підтверджені.
Також перевіркою встановлено, що внаслідок завищення первісної (переоціненої) вартості основних засобів, підприємством на порушення   статті 146 Податкового кодексу України   завищено суму нарахованої амортизації на 3 604 909 грн., а саме за 2 квартал 2011 року - в сумі 1 808 940 грн., за 3 квартал 2011 року - в сумі 1 795 969 грн. Вказані порушення, за висновками відповідача, призвели до заниження позивачем об'єкту оподаткування та податку на прибуток за звітні податкові періоди, що, поряд з іншими порушеннями, стало підставою для винесення податкових повідомлень-рішень №0000102300 від 25.01.2012, №0000112300 від 25.01.2012. 
Матеріали справи свідчать, що для переоцінки   основних засобів у бухгалтерському обліку позивачем використано Звіт про незалежну оцінку майна від 12.10.2007, складений незалежним оцінювачем - Акціонерним товариством закритого типу «Бізнес-Експерт», яке має сертифікат суб'єкта оціночної діяльності №2892/04 від 26.11.2004, виданий Фондом державного майна України, та було залучено позивачем   за договором №53 від 27.09.2007 (а.с. 116 - 210, т.1).
Контролюючий орган вказує, що в результаті проведеної дооцінки первісна вартість установок збільшилась з 4,8 млн.грн. до 190,2 млн.грн., тобто на 3922%.
Розглядаючи спір у цій частині, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідачем у ході судового розгляду не доведено належними та допустимими доказами факту недостовірності чи недійсності оцінки майна, визначеної у звіті від 12.10.2007.
Такі висновки суду першої та апеляційної інстанції є передчасними, з огляду на таке.
Висновки контролюючого органу про завищення позивачем у перевіряємому періоді сум амортизаційних відрахувань ґрунтуються на тому, що об'єкти основних фондів (установки по вирощуванню монокристалічного кремнію; всього у кількості 50 шт.) на які нараховувалась амортизація не є тотожними об'єктам, які були прийняті експертами за основу при проведені оцінки майна.
Так, у ході проведеної перевірки установлено, що за аналог при проведенні оцінки майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Сілікон» прийнята установка по вирощуванню монокристалічного кремнію KAYEX FX120 виробництва США, яка по своїм технічним характеристикам найбільш наближена до діючого на підприємстві обладнання та прийнята за основу при проведенні модернізації діючого обладнання та виготовленні нового, що підтверджується розробленими власником технічними паспортами та актом від 12.10.2007 за вих. 1581 відповідності технічних характеристик ростового обладнання установки по вирощуванню кремнію KAYEX FX120. Вказані характеристики KAYEX FX120 зазначені у звіті про оцінку майна не відповідають дійсності, оскільки згідно із специфікацією 06-02 фірми KAYEX CORPORATION 1000 MILLSTEAD WAY висота вирощуваного кристалу становить 2100 мм, маса завантаження сировини 100 кг. Виходячи із вказаних показників продуктивність KAYEX FX120 на 40-60% вище ніж у печей позивача (Редмет, Деймос, EKZ) й відповідно нижча енергомісткість готової продукції. Крім того, у звіті зазначено, що 28 установок були випущені у 2001 році, 4 - 2006 року, 19 - 2007 року, втім така інформація також не відповідає дійсності, оскільки вказані установки з 1994 року перебували на балансі ВАТ «Чисті Метали» та установки EKZ виготовлялись ще у Федеративній Республіці Німеччина, Редмет у СРСР, про що і свідчить їх первинна вартість від 2 тис.грн. до 38 тис.грн (39 установок). Низька первісна вартість свідчить й про відсутність суттєвої модернізації у попередні роки. Контролюючий орган зазначає, що у ході перевірки звертався до позивача із запитами про надання до перевірки документів, що підтверджують придбання установок, їх введення у експлуатацію та технічні паспорти, однак таких документів до перевірки надано не було.
Позивач заперечує проти доводів перевіряючих щодо невідповідності дооцінки устаткування вказуючи на те, що вартість майна цілком відповідає справедливій його вартості.
Верховний Суд наголошує, що принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі полягає насамперед у активній ролі суду при розгляді справи. В адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставин справи, щоб суд ухвалив справедливе та об'єктивне рішення. Принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з'ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази.
Відповідно до статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України (у наведеній раніше редакції) доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі, зокрема, висновків експертів. 
Відповідно до частини першої статті 66 Кодексу адміністративного судочинства України (у наведеній раніше редакції) експертом є особа, яка має необхідні знання та якій в порядку, встановленому цим Кодексом, доручається дати висновок з питань, що виникають під час розгляду справи і стосуються спеціальних знань цієї особи, шляхом дослідження матеріальних об'єктів, явищ і процесів, що містять інформацію про обставини у справі. 
Частиною першою статті 81 цього Кодексу передбачено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд може призначити експертизу. 
Матеріали справи свідчать, що з метою з'ясування обставин, що мають  значення для справи і потребують спеціальних знань, зокрема, для перевірки дійсної вартості об'єктів основних засобів позивача - установок вирощування монокристалічного кремнію судом першої інстанції з власної ініціативи двічі призначалась у справі комплексна судова оціночно-економічна експертиза (ухвала суду від 21.11.2012, а.с.60, том 8, від 08.04.2013, а.с. 101-103, том 8). На вирішення судової оціночної експертизи було поставлено ряд питань;  проведення комплексної судової експертизи доручено Кіровоградському відділенню Одеського науково-дослідного      інституту судових експертиз.
Втім, як свідчить обставин справи експертиза проведена так і не була з підстав неналежного виконання товариством клопотань експертів, в т.ч., щодо надання можливості огляду експертам об'єктів дослідження.
Відповідно до частини другої статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України (у наведеній раніше редакції) особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов'язки. 
Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 р. у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Разом з тим, у зв'язку із неналежним виконанням позивачем свого обов'язку, у межах спірних правовідносин, неможливо підтвердити чи спростувати висновки контролюючого органу про завищення підприємством у перевіряємому періоді суми амортизації щодо окремих об'єктів основних фондів, а саме технологічного обладнання - 50-ти установок вирощування монокристалічного кремнію під інвентарними номерами 1870, 1872, 1877, 1878, 1891, 1897, 1898, 1899, 1900, 1901, 1902, 1903, 13540, 13541, 13572, 13597, 13808, 13809, 13810, 13811, 13818, 21660, 21661, 21637, 21715, 21716, 21728, 21729, 21734, 21735, 21736, 21737, 21738, 21750, 21751, 21752, 21753, 21816, 21817, 21844, 21845, 21846, 21847, 21848, 21849, 21850, 21852, 21859, 21891, 21892.
Слід зазначити, що згідно з частиною першою статті 138 Кодексу адміністративного судочинства України (у наведеній вище редакції) предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить установити при ухваленні судового рішення у справі.
При цьому, Верховний Суд звертає увагу на те, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частин першої - третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У Рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
У Рішенні від 27 вересня 2010 року по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» зазначено, що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій вказаним вимогам не відповідають, оскільки судами не з'ясовано обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення. 
Для повного, об'єктивного та всебічного з'ясування обставин справи суду необхідно надати належну правову оцінку кожному окремому доказу та їх сукупності, які міститься в матеріалах справи або витребовується, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, з посиланням на це в мотивувальній частині свого рішення, враховуючи при цьому відповідні норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Згідно частини 2 статі 341 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Згідно з частиною другою статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Таким чином, постановлені у справі рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.03.2014 та Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.02.2015 підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Світловодської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області задовольнити частково.
Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.03.2014 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.02.2015 у справі №1170/2а-450/12  скасувати.
Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду:                                                                         Т.М. Шипуліна

                                                                                                     Л.І. Бившева
                                                                                                    
                                                                                                                            В.В. Хохуляк