Постанова
Іменем України
27 березня 2019 року
м. Київ
справа № 641/7108/16-ц
провадження № 61-13095св18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_3,
відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_5,
третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 13 червня 2017 року у складі суддів: Піддубного Р. М., Котелевець А. В., Колтунової А. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради (далі - Управління служб у справах дітей) про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.
Позов обґрунтовано тим, що 16 вересня 2014 року державним реєстратором реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції посвідчено право власності позивача на квартиру АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира), яке виникло у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». У вказаній квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_5 та неповнолітні ОСОБА_10, 2003 року народження, ОСОБА_9, 2002 року народження, ОСОБА_6, 2014 рокународження, ОСОБА_7, 2014 року народження, які не є членами сім'ї позивача, а їх проживання порушує право користування нерухомим майном. На підставі статей 319, 321, 383 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 98 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) ОСОБА_3 просила усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні спірною квартирою шляхом виселення відповідачів та інших осіб, які зареєстровані чи проживають у зазначеній квартирі.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2017 року позов задоволено частково. Ухвалено усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_3 власністю шляхом виселення ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 зі спірної квартири.
Задовольняючи позов у частині виселення відповідачів зі спірної квартири, суд першої інстанції, посилаючись на 317, 319, 321, 328, 391 ЦК України, статті 150, 158 ЖК Української РСР, виходив із того, що позивач набула право власності на спірну квартиру на  підставі договору іпотеки, є власником спірного житла, тому правомірно вимагає усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нею її майном шляхом виселення відповідачів.
Ухвалою того ж суду від 05 квітня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 13 червня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове про відмову у позові.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, що судом першої інстанції застосовано положення статті 391 ЦК України, залишивши поза увагою підстави набуття позивачем права власності на спірну квартиру: житло придбано попереднім власником ОСОБА_4 не за рахунок позичених коштів. Судом першої інстанції не застосовано до спірних правовідносин статті 37, 40 Закону України «Про іпотеку» та статтю 109 ЖК Української РСР, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин при вирішенні цього спору, а суд апеляційної інстанції, посилався на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 24 червня  2015 року у справі № 6-447цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-875цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1469цс15 та від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2017 року позивач звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить рішення Апеляційного суду Харківської області від 13 червня 2017 року скасувати, заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2017 року залишити в силі.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
13 липня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за вказаною касаційною скаргою відкрито касаційне провадження.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 грудня 2017 року справу призначено до касаційного розгляду.
13 березня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі зазначено, що суд апеляційної інстанції, відмовивши у позові на підставі статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини другої статті 109 ЖК Української РСР, та вказавши про неправильність застосування судом першої інстанції статті 391 ЦК України, не врахував, що позивач є власницею спірного житлового приміщення, яке набула у законний спосіб. Відповідачі не є членами її сім'ї, перешкоджають її користуватись своєю власністю, відмовляючись виселитись, чим порушують її право, передбачене статтею 41 Конституції України.
Ухвалюючи оспорюване судове рішення, суд апеляційної інстанції не врахував правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-92цс15 та від 05 листопада 2014 року у справі № 6?158цс14, а також в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2012 року у справі № 6?28429/12 та від 29 квітня 2015 року.
Заперечення на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшли.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Квартира АДРЕСА_1 набута у приватну власність ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 02 червня 2009 року (а. с. 15, т. 2).
12 жовтня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, яким забезпечено виконання зобов'язань, що виникли у іпотекодавця ОСОБА_4 на підставі договору позики грошей у ОСОБА_3 Предметом договору іпотеки є спірна квартира.
Внаслідок невиконання ОСОБА_4 своїх грошових зобов'язань за договором позики право власності на предмет іпотеки перейшло до іпотекодержателя ОСОБА_3 
16 вересня 2014 року державним реєстратором реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції посвідчено право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру на підставі зазначеного вище договору іпотеки (а. с. 6, т. 1).
Відповідно до наданої позивачем довідки від 27 липня 2016 року, виданої Комунальним підприємством «Жилкомсервіс», у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_5, та неповнолітні - ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (а. с. 7, т. 1).
Особи, зареєстровані у спірній квартирі, не є членами сім'ї позивача. На сьогодні відповідачі продовжують використовувати квартиру для свого проживання.

Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Верховний Суд, здійснюючи перегляд справи у межах доводів касаційної скарги, зауважує, що предметом спору є вимога позивача про усунення перешкод у користуванні квартирою, яку позивач набула у власність на підставі договору іпотеки на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку». Усунути вказані перешкоди позивач просить шляхом виселення з вказаного жилого приміщення іпотекодавця та членів його сім'ї, які на час розгляду справи спірне житло не звільнили і продовжують ним користуватися.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що право власності на спірну квартиру позивач набула внаслідок невиконання відповідачем ОСОБА_4 своїх зобов'язань за договором позики, забезпеченим договором іпотеки.
Підстави і порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, а також порядок виселення мешканців з помешкань, переданих в іпотеку, встановлено Законом України «Про іпотеку», який є спеціальним законодавчим актом у відповідних правовідносинах.
Порядок та умови виселення з жилих приміщень, зокрема, і з переданих в іпотеку, встановлено у статті 109 ЖК Української РСР.
Таким чином, доводи касаційної скарги про безпідставне застосування судом апеляційної інстанції положень статті 109 ЖК Української РСР, а не статті 391 ЦК України, при вирішенні цього спору є безпідставним. 
Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.
Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.
За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Встановивши, що спірна квартира не була набута іпотекодавцем та членами його сім'ї на кошти, отримані за договором позики, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла, та скасував заочне рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального права.
Рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з урахуванням правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постановах від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 24 червня  2015 року у справі № 6-447цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-875цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1469цс15 та від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, на які правильно посилався суд апеляційної інстанції.
Вказана правовий висновок викладено і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14?317цс18).
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції, в порушення статті 360-7 ЦПК України 2004 року, не прийнято до уваги постанови Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-92цс15 та від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, оскільки обставини зазначених справ не є аналогічними обставинам у цій справі.
Посиланням заявника касаційної скарги на те, що судом апеляційної інстанції не враховано при вирішенні справи ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2012 року у справі № 6-28429/12 та від 29 квітня 2015 року також є безпідставним, оскільки ЦПК України 2004 року не встановлено обов'язковість правових висновків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Верховним Судом встановлено обґрунтованість висновку суду апеляційної інстанції про відмову  в задоволенні вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням, оскільки виселення відповідачів без надання їм іншого житла не передбачено статтею 109 ЖК Української РСР.
Доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному розумінні та власному тлумаченні норм матеріального права та спрямовані на встановлення та переоцінку обставин справи, тоді як статтею 400 ЦПК України Верховний Суд не наділений такими повноваженнями, а суд апеляційної інстанції надав їм належну правову оцінку.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Харківської області від 13 червня 2017 року  залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                               В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                            В. О. Кузнєцов
                                                                                                        А.С. Олійник
                                                                                                        С.О. Погрібний
                                                                                                        О. В.Ступак