ПОСТАНОВА
Іменем України

26 лютого 2019 року 
Київ
справа №2а-10349/12/2670
касаційне провадження №К/9901/861/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Бившевої Л.І.,
суддів: Шипуліної Т.М.,  Хохуляка В.В., 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Київської регіональної митниці (далі - Митниця) на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.12.2012 (суддя - Шрамко Ю.Т.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2013 (головуючий суддя - Беспалов О.О., судді Губська О.А., Грибан І.О) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Хенкель Україна» (далі - Товариство) до Київської регіональної митниці, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Департаменту аналізу ризиків та аудиту Державної митної служби України (далі - Департамент), про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень,

УСТАНОВИВ:

У квітні 2008 року Товариство звернулось до суду із позовом до Митниці, за участі Департаменту, у якому з урахуванням уточнення позовних вимог просило: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення від 25.02.2008 № 25 та № 26.
На обґрунтування зазначених позовних вимог Товариство послалося на те, що оскаржувані податкові повідомлення ґрунтуються на викладених в акті перевірки висновках, що не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать чинному законодавству України, оскільки Товариство на законних підставах не включало до митної вартості товарів витрати на транспортування після ввезення товарів на митну територію України, оскільки такі витрати можливо виділити з ціни оцінюваних товарів, що документально підтверджено, як цього вимагає частина третя статті 267 Митного кодексу України. Також, позивач вказав, що можливість виділення таких витрат з ціни оцінюваних товарів Товариство підтвердило довідками перевізників, що містять розподіл транспортних витрат. Витрати на транспортування, підтверджені вказаними документами, базувалися на об'єктивних даних та піддавалися обчисленню. З огляду на викладене, Товариство вважає, що відсутній факт заниження позивачем податкових зобов'язань з податку на додану вартість та ввізного мита. 
Справа неодноразово розглядалась різними судовими інстанціями.
Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 19.12.2012, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2013, позов задовольнив частково: визнав протиправними та скасував податкові повідомлення Митниці: № 25 від 25.02.2008 в частині визначення суми податкового зобов'язання за платежем: мито на товари, що ввозяться на територію України суб'єктами підприємницької діяльності, у сумі 418129,17 грн., у тому числі: 278752,78 грн. - основний платіж, 139374,39 грн. - штрафні (фінансові) санкції; № 25 від 25.02.2008 в частині визначення суми податкового зобов'язання за платежем: податок на додану вартість з товарів, ввезених на митну території України суб'єктами підприємницької діяльності у сумі 854104,99 грн., у стому числі: 569403,33 грн. - основний платіж, 284701,67 грн. - штрафні (фінансові) санкції; у задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суди виходили з того, що оскільки розмір вартості транспортування імпортованого Товариством товару митною територією України був документально підтверджений довідками перевізників та піддавався обчисленню, що витрати Товариства на транспортування товару після його ввезення на митну територію України, розмір яких визначався в заявках, наданих ТОВ «Універсал-М» при митному оформленні товару, не повинні включатися до митної вартості таких товарів, з урахуванням того, що розмір транспортних витрат, визначений позивачем за 2004-2007 роки на підставі рахунків-фактур та актів здачі-приймання виконаних робіт, та відображений у його бухгалтерському обліку, співпадає із загальним розміром транспортних витрат, зазначених у довідках про транспортні витрати підприємств-перевізників імпортованих Товариством товарів, що надавалися ТОВ «Універсал-М» при митному оформленні імпортованих товарів.
Митниця оскаржила рішення судів першої та апеляційної інстанцій до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 15.05.2013 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Митниці та витребував матеріали справи із суду першої інстанції. 
В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник вказує на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, оскільки: суди не надали належної правової оцінки тому, що довідки (заявки), надані будь-якими перевізниками (експедиторами), у тому числі й ТОВ «Універсал-М» під час митного оформлення контролюючому органу, не являються первинними бухгалтерськими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», носять інформативно-довідковий характер, з огляду на що дані, що містяться в таких довідках, повинні підтверджуватись первинними бухгалтерськими документами і звітністю Товариства; судами не були досліджені розрахунки суми податків та зборів (обов'язкових платежів), не сплачених Товариством до бюджету внаслідок заниження митної вартості імпортованих товарів через подання недостовірних відомостей про понесені транспортні витрати на їх доставку до митного кордону України.
У запереченні на касаційну скаргу Товариство просить залишити її без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін. 
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 25.02.2019 прийняв касаційну скаргу Митниці до провадження, визнав за можливе проведення попереднього розгляду справи та призначив справу до попереднього розгляду на 26.02.2019.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи та дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
У справі, що розглядається, суди встановили, що протягом 2004-2007 років Товариство на умовах Інкотермс-2000 EXW («франко-завод») та FCA («франко-перевізник») відповідно до укладених зовнішньоекономічних контрактів здійснювало закупівлю продукції у іноземних суб'єктів господарюванні, що знаходяться в Німеччині, Польщі, Австрії, Швейцарії, Угорщині тощо. Поставка товарів у міжнародному сполученні здійснювалась Товариством із залученням експедиторів, зокрема, ТОВ «Універсал-М», ТОВ «Акцепт», ТОВ «Шпедіціон Дека», ПП «Юні-Транс», ДП «Кюне і Нагель» та інших. В свою чергу, для доставки імпортованого Товариством товару експедитори залучали третіх осіб - перевізників, які забезпечували перевезення товарів відповідно до встановлених маршрутів. 
Зокрема, між Товариством (замовником) та ТОВ «Універсал-М» (виконавцем) був укладений договір управління складськими запасами та перевезеннями товару № 13/03 від 31.03.2003, відповідно до умов якого (з урахуванням додаткових угод) ТОВ «Універсал-М» надавало послуги по управлінню складськими запасами та перевезеннями товару (послуги по логістиці товару), які за умовами даного договору включають в себе, зокрема: організацію транспортування товару в межах України та за її межами, організації транспортування товару в межах території України та за її межами; організацію експедиторських послуг під час такого транспортування по території України та за її межами при здійсненні замовником експортно-імпортних операцій (пункти 1.1, 1.2 статті 1);    звітування про надання послуг з організації транспортно-експедиційних послуг за експортно-імпортними операціями замовника здійснюється виконавцем двічі на місяць - 15-го та 30-го числа. Звіт має містити інформацію про рух товару на складі, кількість завантаженого та розвантаженого (прийнятого) товару на складі, кількість здійснених перевезень, відстань та пункти поставки товару, також, в разі наявності - час вимушеного простою транспорту. Затверджений замовником звіт виконавця є підставою для складання та підписання акту приймання передачі наданих послуг за звітний період, а також підставою для оплати наданих послуг згідно з пунктами 6.5 та 7.4 договору (пункт 4.6 статті 4); оплата послуг з організації транспортно-експедиційних послуг за експортно-імпортними операціями здійснюється протягом 15 календарних днів з дня підписання акту приймання-передачі наданих послуг, в якому зазначається вартість послуг за звітний період (пункт 7.4 статті 7). 
Також, суди встановили, що перевезення товару Товариства здійснювалося третіми особами (приватними підприємцями та юридичними особами) на підставі договорів, укладених з ТОВ «Універсал-М», загалом було здійснено 745 перевезень із обсягу перевезень, що був перевірений Митницею.    Визначення митної вартості товарів здійснювалося із застосуванням першого методу - за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції). При цьому, враховуючи наведені умови поставки до ціни імпортованого товару не включались транспортні витрати за перевезення по території України. 
Митниця провела позапланову перевірку Товариства щодо дотримання законодавства України з питань митної справи за період з 01.06.2004 по 01.06.2007, результати якої оформлені актом від 29.01.2008 № 2/8/100000000/31283830, за висновками якого Товариством були порушені вимоги статті 267 Митного кодексу України у частині повноти визначення митної вартості, що в свою чергу спричинило несплату до бюджету належних платежів і податків, оскільки перевіркою було встановлено розбіжність між сумами витрат на транспортування, задекларованих при митному оформленні, та сумами, що були фактично сплачені за рахунками перевізників. Підставою для проведення перевірки став лист Департаменту від 07.06.2007 № 1-12/791 щодо виявлення фактів заниження сум транспортних витрат при ввезенні товарів.
Зокрема, у акті перевірки було вказано, що фактичні транспортні витрати за окремими вантажними митними деклараціями визначались Митницею шляхом порівняння номерів транспортних засобів, номерів міжнародних товарно-транспортних накладних (CMR) і актами виконаних робіт та рахунками, наданими до сплати підприємствами-перевізниками (експедиторами), з урахуванням дати митного оформлення та сум, зазначених в податкових накладних, виписаних перевізниками (експедиторами) за надані послуги з перевезення товару. Також при перевірці буди використані акти виконаних робіт та рахунки (рахунки-фактури) експедиторів та перевізників, що стали підставою для виставлення рахунків за надані послуги по перевезенню Товариству. За результатами проведеної перевірки Митниця донарахувала Товариству митні платежі за 768 вантажними митними деклараціями, а саме: 2005 рік Товариству донараховано: ввізного мита - 210587,36 грн., податку на додану вартість - 345466,97грн., митних зборів - 2482,50 грн.; за   2006 рік Товариству донараховано: ввізного мита - 59615,55 грн., податку на додану вартість - 231275,66 грн., митних зборів - 2193,53 грн.; за   2007 рік Товариству донараховано: ввізного мита - 15521,61 грн., податку на додану вартість - 51045,07грн., митних зборів - 479,32 грн.
На підставі висновків вказаного акту перевірки Митниця прийняла податкові повідомлення: № 25, яким визначила Товариству суму податкового зобов'язання за платежем: мито на товари, що ввозяться на територію України суб'єктами підприємницької діяльності, у сумі 428586,78 грн., у тому числі: за основним платежем - 285724,52 грн., за штрафними санкціями - 142862,26 грн.; № 26 яким визначила Товариству суму податкового зобов'язання за платежем: податок на додану вартість з товарів, увезених на територію України суб'єктами підприємницької діяльності, у сумі 941681,55 грн., у тому числі: за основним платежем - 627787,70 грн., за штрафними санкціями - 313893,85 грн. 
Відповідно до частини першої статті 69 Митного кодексу України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) незалежно від закінчення операцій митного контролю, оформлення та пропуску товарів і транспортних засобів митний контроль за ними може здійснюватися, якщо є достатні підстави вважати, що мають місце порушення законодавства України чи міжнародного договору України, укладеного в установленому законом порядку, контроль за виконанням яких покладено законом на митні органи.
Згідно з частиною першою статті 264 Митного кодексу України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) заявлена декларантом митна вартість товарів і подані ним відомості про її визначення повинні базуватися на об'єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.
Пунктом 1 частини першої статті 266 Митного кодексу України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, здійснюється за такими методами, зокрема, за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції).
За змістом частини першої статті 267 Митного кодексу України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) митною вартістю за ціною договору щодо товарів, які імпортуються, є вартість операції, тобто ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби відповідно до частини другої цієї статті.
Згідно з пунктом «б» частини третьої статті 267 Митного кодексу України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) при визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, не допускається включення ніяких інших витрат, крім тих, що передбачені у цій статті. До митної вартості не включаються нижченаведені витрати або кошти за умови виділення їх з ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, які документально підтверджено та які піддаються обчисленню, зокрема: витрати на транспортування після ввезення.
Положеннями абзацу 1 пункту 4.3 статті 4 Закону України «Про податок на додану вартість» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що для товарів, які імпортуються на митну територію України платниками податку, базою оподаткування є договірна (контрактна) вартість таких товарів, але не менша митної вартості, зазначеної у ввізній митній декларації з урахуванням витрат на транспортування, навантаження, розвантаження, перевантаження та страхування до пункту перетину митного кордону України, сплати брокерських, агентських, комісійних та інших видів винагород, пов'язаних з імпортом таких товарів, плати за використання об'єктів інтелектуальної власності, що належать до таких товарів, акцизних зборів, ввізного мита, а також інших податків, зборів (обов'язкових платежів), за винятком податку на додану вартість, що включаються у ціну товарів (робіт, послуг) згідно з законами України з питань оподаткування.
Виходячи з аналізу наведених вище правових норм, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що до митної вартості товарів не включаються витрати на транспортування після перетину митного кордону за умови виділення їх з ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, які документально підтверджено та які піддаються обчисленню.
У справі, що розглядається, суди встановили, що під час митного оформлення товару декларантом Товариства для підтвердження транспортних витрат надавались наступні документи: договори про перевезення, міжнародні товарно-транспортні накладні, рахунки-фактури про надання транспортно-експедиційних послуг, довідки перевізників про транспортні витрати, необхідність подання яким обумовлена приписами пункту 14 Порядку декларування митної вартості товарів, що переміщуються через митний кордон України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.08.2003 № 1375 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), та пункту 8 Порядку декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, та поданням відомостей для її підтвердження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.2006 № 1766 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Також, судами було встановлено, що з метою підтвердження витрат на перевезення товару Товариства до митної території України  ТОВ «Універсал-М» надавалися довідки у вигляді заявок-документів, на підставі яких ТОВ «Універсал-М» в межах укладених контрактів узгоджувало з перевізниками -особами, які безпосередньо здійснювали доставку товару Товариства на митну територію України, витрати по доставці товару, в яких окремо зазначались витрати до митної території України, а також, в заявках було зазначено про маршрут перевезення, місця навантаження/розвантаження, замитнення/розмитнення товару, опис вантажу, дату та час подачі транспорту під завантаження, необхідний рухомий склад, умови оплати, додаткові умови тощо. Вказані заявки були підписані уповноваженими особами підприємств-перевізників та скріплені відбитками печаток вказаних підприємств. 

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що оскільки розмір вартості транспортування імпортованого Товариством товару митною територією України був документально підтверджений довідками перевізників та піддавався обчисленню, то витрати Товариства на транспортування товару після його ввезення на митну територію України, розмір яких визначався в заявках, наданих ТОВ «Універсал-М» при митному оформленні товару, не повинні включатися до митної вартості таких товарів. 

Таким чином, доводи Митниці, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків, наведених у постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.12.2012 та ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2013, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми матеріального права до встановлених у справі правовідносин, а тому у задоволенні її касаційної скарги слід відмовити.  Посилання скаржника на те, що довідки (заявки), надані будь-якими перевізниками (експедиторами), у тому числі й ТОВ «Універсал-М» під час митного оформлення контролюючому органу, не являються первинними бухгалтерськими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є безпідставними, оскільки якщо законом не визначено докази, виключно якими повинен підтверджуватися розмір витрат на перевезення, то такі витрати можуть підтверджуватися будь-якими доказами. З огляду на та, що Митний кодекс України не визначив вид доказів, якими повинен підтверджуватися розмір витрат на перевезення товарів (не вказав, що такими доказами можуть бути лише фінансові та/або бухгалтерські документи), то довідки (заявки)про транспортні витрати є належними доказами на підтвердження витрат на перевезення товарів, з урахуванням того, що такі довідки передбачені пунктом 8 Порядку декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, та поданням відомостей для її підтвердження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.2006 № 1766 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. Посилання скаржника на те, що судами не були досліджені розрахунки суми податків та зборів (обов'язкових платежів), не сплачених Товариством до бюджету внаслідок заниження митної вартості імпортованих товарів спростовуються самим фактом часткового задоволення позовних вимог, під час якого судами був здійснений розрахунок податкових зобов'язань, нарахованих Митним органом правомірно.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи зазначене, касаційна скарга Митниці підлягає залишенню без задоволення, а постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.12.2012 та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2013 - без змін. 

Керуючись п.1 ч.1 ст. 349, ст. 350, ч.ч. 1, 5 ст. 355, ст.ст. 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Київської регіональної митниці залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.12.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2013 - залишити  без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді Верховного Суду Л.І. Бившева

                                                                                                    В.В. Хохуляк

                                                                                                     Т.М. Шипуліна