ПОСТАНОВА
Іменем України

03 квітня 2019 року 
Київ
справа №205/3119/17 (2-а/205/139/17)
адміністративне провадження №К/9901/17534/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
Судді-доповідача: Желтобрюх І.Л.,
суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.,
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2017 року (суддя Шавула В.С.) та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2017 року (колегія суддів у складі: головуючого судді - Кругового О.О., суддів - Шлай А.В., Прокопчук Т.С.) у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління патрульної поліції у                                        м. Дніпропетровську Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,
установив:
У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із адміністративним позовом до Управління патрульної поліції у м. Дніпропетровську Департаменту патрульної поліції, в якому просив скасувати постанову ЕАА №096336 від 9 травня 2017 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) у вигляді штрафу у розмірі 425 грн.
Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій позивач звернувся із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповноту з'ясованих судами обставин справи, просить скасувати прийняті ними рішення і ухвалити нове, яким позов задовольнити. В обґрунтування вимог касаційної скарги її заявник посилається на те, що його притягнуто до відповідальності за порушення Правил дорожнього руху України, якого він не вчиняв, оскільки проїхав на незаборонений сигнал світлофора. Також зазначає, що відповідачем було порушено процедуру притягнення його до адміністративної відповідальності, а оскаржувана постанова не відповідає вимогам закону щодо своєї форми та змісту. Крім того, зауважує, що судом першої інстанції не забезпечено права представника позивача бути присутнім під час судового розгляду справи, що є порушенням норм процесуального права.
Заперечень (відзиву) на касаційну скаргу не надходило.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Суди встановили, що 9 травня 2017 року інспектором 6 роти 3 батальйону патрульної поліції у м. Дніпро капітаном поліції Родіним С.В. стосовно ОСОБА_2 винесено постанову ЕАА №096336 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі. 
Вказаною постановою до позивача застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн за порушення вимог пункту 8.7.3 Правил дорожнього руху, а саме: проїзд ліворуч перехрестя вул. Робочої та вул. Каверіна на зелений (заборонений) сигнал світлофора у вигляді стрілки на чорному фоні, при вказаному напрямку руху прямо або праворуч. 
Вважаючи зазначену постанову протиправною, позивач звернувся до суду з даним  позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що прийнята стосовно позивача постанова відповідає вимогам чинного законодавства щодо своєї форми та змісту, а тому підстави до її скасування відсутні.
Колегія суддів КАС ВС погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.  
Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
За змістом статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема, про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту.
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Згідно зі статтею 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до статті 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. 
Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім'я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім'я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Стаття 122 КУпАП передбачає відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху, проїзд на заборонний сигнал регулювання дорожнього руху та порушення інших правил дорожнього руху.
Згідно з пунктом 8.7 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, світлофори, призначені для регулювання руху транспортних засобів і пішоходів, мають світлові сигнали зеленого, жовтого, червоного і біло-місячного кольорів, які розташовані вертикально чи горизонтально.
Відповідно до пункту 8.7.3 Правил дорожнього руху України сигнали світлофора мають такі значення: 
а) зелений дозволяє рух; 
б) зелений у вигляді стрілки (стрілок) на чорному фоні дозволяє рух у зазначеному напрямку (напрямках). Таке саме значення має сигнал у вигляді зеленої стрілки (стрілок) у додатковій секції світлофора. Сигнал у вигляді стрілки, що дозволяє поворот ліворуч, дозволяє й розворот, якщо він не заборонений дорожніми знаками. Сигнал у вигляді зеленої стрілки (стрілок) у додатковій (додаткових) секції, увімкнений разом із зеленим сигналом світлофора, інформує водія про те, що він має перевагу в зазначеному стрілкою (стрілками) напрямку (напрямках) руху перед транспортними засобами, що рухаються з інших напрямків;
в) зелений миготливий дозволяє рух, але інформує про те, що незабаром буде ввімкнено сигнал, який забороняє рух. 
Судами встановлено з наявного в матеріалах справи відеозапису, що 9 травня 2017 року позивачем було здійснено проїзд перехрестя вулиць Робочої та Каверіна із поворотом ліворуч на зелений сигнал світлофору, який дозволяв рух транспортним засобам лише прямо або праворуч. 
Позивач з цього приводу зауважував, що наказувальні знаки, які визначають рух автотранспорту на перехресті вулиць Робочої та Каверіна, установлені із порушенням Правил дорожнього руху України, а сигнал світлофору у вигляді стрілки зеленого кольору на чорному фоні не видно при умові перестроювання автомобіля в ліву смугу для здійснення маневру - поворот ліворуч. 
Аналізуючи такі доводи позивача, суд апеляційної інстанції зазначив, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що дорожні знаки на перехресті вказаних вулиць розташовані з порушенням вимог Правил дорожнього руху України, Державних стандартів або будівельних норм, а світлофор працює неефективно і таким чином, що його сигнали не видно учасникам дорожнього руху. 
Оцінюючи надані позивачем як докази фотознімки світлофора на перехресті вулиць Робочої та Каверіна, апеляційний суд виходив з того, що такі фіксують лише факт розташування на перехресті світлофору та дорожнього знаку, які регулюють рух на перехресті з дозвільним напрямком руху транспорту прямо та праворуч, однак вказані знімки не можуть слугувати належним та допустимим підтвердженням неправомірного встановлення дорожніх знаків та неналежної роботи світлофору на перехресті, оскільки не містять відповідної доказової інформації. 
Натомість, як встановлено судом апеляційної інстанції, наданий відповідачем відеозапис підтверджує факт вчинення ОСОБА_2 порушення вимог норм Правил дорожнього руху України, відповідальність за яке передбачена частиною другою статті 122 КУпАП. 
Порушення з боку відповідача порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення та прийняття оскаржуваної постанови, судами попередніх інстанцій не встановлено, натомість констатовано дотримання інспектором такої процедури.
Інших доказів, які б свідчили про відсутність у діях позивача складу адміністративного правопорушення суди у цій справі не встановили, а суд касаційної інстанції, виходячи із наданих йому процесуальним законом повноважень, позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Враховуючи викладене, колегія суддів КАС ВС погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про правомірність притягнення позивача до адміністративної відповідальності та, як наслідок, відсутність підстав до скасування оскаржуваної у цій справі постанови.
Доводи, викладені у касаційній скарзі, висновків судів попередніх інстанцій не спростовують і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин.
Крім того, в апеляційній та касаційній скаргах позивач наголошував на тому, що його представнику не було забезпечено доступ до участі у розгляді справи в суді першої інстанції, через неправильну інформацію, надану секретарем суду. Незважаючи на це, розгляд справи відбувся за відсутності представника позивача, що порушує процесуальні права учасників справи.
Аналізуючи такі доводи, суд апеляційної інстанції зауважив, що неналежне виконання посадових обов'язків працівниками суду поза межами судового засідання не є порушенням норм процесуального права в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а має вирішується в межах дисциплінарного розслідування у відношенні відповідної особи за скаргою особи, чиї процесуальні права порушені. 
У свою чергу, порушень норм процесуального права, які слугували б підставою до скасування судового рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не встановив. 
Колегія суддів КАС ВС також враховує, що за змістом частин першої та другої статті 195 КАС України суд апеляційної інстанції має право досліджувати докази, які були у розпорядженні суду першої інстанції, так і нові (у встановлених КАС України випадках), а також встановлювати нові обставини справи.
Згідно з частиною першою статті 56 КАС України сторона в адміністративній справі може брати участь в адміністративному процесі особисто і (або) через представника.
З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції в судовому засіданні були присутніми два представника позивача. Тобто, позивачу було забезпечено можливість безпосередньої участі у розгляді справи через уповноважених ним осіб. 
Такі особи, зокрема, мали право: надавати усні та письмові пояснення, доводи; подавати докази, брати участь у дослідженні доказів; висловлювати свою думку з питань, які виникають під час розгляду справи; користуватися іншими процесуальними правами, наданими їм КАС України.
Враховуючи викладене, колегія суддів КАС ВС вважає, що процесуальні права позивача під час розгляду даної справи були дотримані.
Отже, судами не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, які могли б привести до ухвалення незаконного рішення,  внаслідок чого касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд 
постановив :
Постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28 вересня             2017 року залишити без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І.Л. Желтобрюх

Судді                                                                                            О.В. Білоус

                                                                                                     Т.Г. Стрелець