Постанова
Іменем України
27 лютого 2019 року
м. Київ
справа № 308/7982/17
провадження № 61-109св19 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
відповідачі: Державна служба зайнятості (Центральний апарат), Закарпатський обласний центр зайнятості,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 березня 2018 року у складі судді Леміш О. М. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Кожух О. А., Куштан Б. П.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Державної служби зайнятості (Центральний апарат), Закарпатського обласного центру зайнятості про скасування наказу про звільнення, поновлення на попередній роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що 27 липня 2017 року її звільнено з посади заступника директора Закарпатського обласного центру зайнятості. Звільнення здійснено відповідно до наказу Державної служби зайнятості (Центральний апарат) від 27 липня 2017 року № 224-к на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. 
Підставою позову позивач зазначала незаконність звільнення, яке виявилось у тому, що відповідач не зазначив у наказі про звільнення та у записі у трудовій книжці причини її звільнення, їй не було запропоновано одночасно із попередженням про вивільнення усі наявні вакантні посади у відповідача; та не враховане її переважне право на зайняття вакантної посади у відповідача.
З урахуванням наведеного, позивач вважала, що оскільки її звільнено без законної підстави, вона підлягає поновленню на попередній посаді, зокрема на посаді заступника директора Закарпатського обласного центру зайнятості, незалежно від того, чи така посада збереглась у відповідача та просить стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем при звільненні позивача дотримані усі вимоги трудового законодавства щодо звільнення особи у зв'язку із скороченням штату працівників, а саме статті 40, 43, 49-2 КЗпП України. Судом  враховано, що у відповідача були відсутні вакантні посади, які б відповідали кваліфікації позивача, та на які її можливо було б перевести за її згодою, окрім посади начальника відділу організації надання послуг роботодавцям, від зайняття якої позивач відмовилась. 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції повністю відповідають встановленим фактичним обставинам та узгоджується з усталеною практикою у таких правовідносинах.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У грудні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема, залишено поза увагою те, що відповідачем при звільненні позивача не було додержано вимог статті 49-2 КЗпП України щодо її переважного права на залишення на роботі, а також одночасно з попередженням позивача про майбутнє звільнення не запропоновано всі вакантні посади на тому самому підприємстві. 
10 січня 2019 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи 
У лютому 2019 року Закарпатським обласним центром зайнятості подано відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3, у якому посилаючись на правильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, відповідач просив залишити рішення суду першої інстанції та постанову апеляційної інстанції без змін.  
06 лютого 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновків про часткове задоволення касаційної скарги.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що наказом Держаної служби зайнятості (Центрального апарату) від 21 березня 2017 року № 27 «Про внесення змін у Додаток 1 до наказу Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 29 вересня 2015 року №198» директорам обласних та Київського міського центрів зайнятості необхідно було надати (за потребою) Державній службі зайнятості на затвердження відповідні зміни до структури та штатних розписів регіональних центрів зайнятості. 
Відповідно до штатного розпису Закарпатського обласного центру зайнятості (Апарат), затвердженого заступником Голови Державної служби зайнятості (Центрального апарату) 11 квітня 2017 року, серед інших посад виводилася (скорочувалася) штатна посада заступника директора, яку займала позивач. 
На виконання цього наказу директором Закарпатського обласного центру зайнятості були подані Державній службі зайнятості на затвердження зміни до структури та штатного розпису апарату Закарпатського обласного центру зайнятості, які були затверджені в.о. голови Державної служби зайнятості 24 квітня 2017 року. 
На момент затвердження вищезазначених змін від 24 квітня 2017 року посади заступника директора Закарпатського обласного центру зайнятості займали  ОСОБА_4 та ОСОБА_3
Наказом Закарпатського обласного центру зайнятості від 28 квітня 2017 року № 55 «Про введення в дію структури та штатного розпису апарату Закарпатської обласної служби зайнятості» введено в дію структуру та штатний розпис апарату Закарпатського обласного центру зайнятості з 28 квітня 2017 року, згідно зі змінами до структури та штатного розпису апарату Закарпатського обласного центру зайнятості. 
Відповідно до протоколу засідання тимчасової комісії із визначення працівників Закарпатського обласного центру зайнятості, які мають переважне право на залишення на роботі від 28 квітня 2017 року, комісією був проведений порівняльний аналіз кваліфікації та продуктивності праці в тому числі заступників директора Закарпатського обласного центру зайнятості, за результатами якого комісія дійшла висновків з врахуванням рівня освіти, стажу роботи у службі зайнятості, підвищення кваліфікації та проходження навчання, наявності порушень трудової та службової дисципліни, наявності заохочення, обсягом виконуваної роботи та інших факторів, переважне право на залишення на посаді заступника директора Закарпатського обласного центру зайнятості визнавалося за ОСОБА_4
03 травня 2017 року позивача було повідомлено про зміну в організації праці (про зміну істотних умов праці), про що свідчить її особистий підпис. Зі змісту попередження вбачається, що у зв'язку з введенням у дію змін до штатного розпису Закарпатського обласного центру зайнятості (апарату) на 2017 рік, затверджених 24 квітня 2017 року у новому штатному розписі Закарпатського обласного центру зайнятості посаду заступника директора Закарпатського обласного центру зайнятості, яку вона обіймає не передбачено. У порядку працевлаштування позивачеві була запропонована вакантна посада начальника відділу організації надання послуг роботодавцям Закарпатського обласного центру зайнятості. 
Відповідно до особистого підпису ОСОБА_3, від запропонованої посади вона відмовилась 27 липня 2017 року.
Наказом Державної служби зайнятості (Центральний апарат) від 27 липня 2017 року за № 224-к звільнено ОСОБА_3 з посади заступника директора Закарпатського обласного центру зайнятості 27 липня 2017 року у зв'язку зі змінами організації праці, на підставі пункту 1 частини першої статті 40  КЗпП України.    
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Частиною 2 статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Згідно зі статтею 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. 
Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17, зазначено, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.
У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, зазначено, що, оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Відповідно до пункту 3 статті 62 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.
Відповідно до частини третьої статті 252 КЗпП України, частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок).
Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Згідно зі статтею 13 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованою Україною 04 лютого 1994 року, коли роботодавець планує припинення трудових відносин з причин економічного, технологічного, структурного або аналогічного плану, він своєчасно надає відповідним представникам працівників інформацію щодо цього питання, зокрема інформацію про причини передбачуваних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, та строк, протягом якого їх буде проведено.
Проте суди на зазначені вимоги закону уваги не звернули, не з'ясували та не перевірили наявність всіх вакантних посад, які б могли бути запропоновані позивачеві одночасно з попередженням про звільнення, оскільки згідно з штатним розписом підприємства, затвердженим 11 квітня 2017 року, кількість штатних одиниць перед та після звільнення позивача становить - 57 (а.с. 52-53, т. 1). Поза увагою судів залишилось те, що незапропонованими позивачеві залишились вакансії, які були вільні станом на 03 травня 2017 року (а.с. 71-72, т. 1), зокрема, посади провідного аудитора у відділі внутрішнього аудиту (з 01 вересня 2016 року) та начальника відділу інформаційних систем (з 15 грудня 2016 року), та не перевірено чи відповідали ці посади кваліфікації, спеціальності, позивача. 
Також суди не перевірили чи були запропоновані позивачеві також посади, які вводились відповідно до штатного розпису апарату Закарпатського обласного центру зайнятості, зокрема, начальника відділу фінансового забезпечення та заступника начальника цього відділу, оскільки працівники ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були призначені на посади начальника та заступника начальника відділу фінансового забезпечення за переведенням 22 травня 2017 року та 29 травня 2017 року відповідно, що свідчить, що станом на  03 травня 2017 року ці посади були вакантні.        
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Таким чином, у порушення вимог статей 258, 265, 381 ЦПК України суди на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернули; не встановили в повному обсязі фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи; не врахували норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини та дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.
Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від позовних вимог про поновлення позивача на роботі, судові рішення судів попередніх інстанцій у цій частині також підлягають скасуванню. 
З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, який повинен урахувати викладене й залежно від установленого вирішити спір.
Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, належним чином дослідити всі зібрані у справі докази, дати їм відповідну правову оцінку та вирішити спір на підставі вимог закону і повно та всебічно з'ясованих обставин справи.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 березня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко
| В. О. Кузнєцов
| С. О. Погрібний
| О. В. Ступак