Постанова 
Іменем України
11 квітня 2019 року
м. Київ
справа № 351/2141/16
провадження № 61-31226св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П., 
Червинської М. Є.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
представник позивача - ОСОБА_5, 
відповідач - Управління освіти Снятинської районної державної адміністрації,
представник відповідача - ОСОБА_6,
третя особа - Навчально-виховний комплекс «Снятинська загальноосвітня шкода І-ІІІ ступенів - ліцей»,
представник третьої особи - ОСОБА_7,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 14 березня 
2017 року в складі судді Сегіна І. Р. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2017 року в складі колегії суддів: 
Василишин Л. В., Максюти І. О., Мелінишин Г. П.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Управління освіти Снятинської районної державної адміністрації, третя особа: Навчально-виховний комплекс «Снятинська загальноосвітня шкода І-ІІІ ступенів - ліцей» (далі - НВК «Снятинська ЗОШ І-ІІІ ступенів - ліцей»), про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що з 10 грудня 1992 року вона працювала на посаді вихователя Снятинської ЗОШ-інтернату І-ІІІ ступенів. У зв'язку з реорганізацією даного навчального закладу її було переведено на посаду вчителя математики НВК «Снятинська ЗОШ І-ІІІ ступенів - ліцей».
Постановою Снятинського районного суду від 30 серпня 2016 року 
ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173 КУпАП України.
30 листопада 2016 року Управлінням освіти Снятинської районної державної адміністрації видано наказ № 441-К «Про звільнення вчителя НВК «Снятинська ЗОШ І-ІІІ ступенів - ліцей», яким звільнено ОСОБА_4 із займаної посади вчителя математики на підставі пункту 3 статті 41 КЗпП України за вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з виконанням даної роботи.
Позивач вважала її звільнення незаконним, оскільки воно здійснено з порушенням процедури, передбаченої чинним законодавством, оскільки ні в описовій, ні в результативній частині постанови суду, на підставі якої позивача звільнено з посади за вчинення аморального проступку, несумісного з виконанням даної роботи не зазначено, що ОСОБА_4 вчинила умисне правопорушення, яке є аморальним проступком.
При розгляді питання про звільнення працівника адміністрацією не враховано ступінь тяжкості аморального вчинку, чи воно взагалі мало місце, наявність в діях працівника вини та умислу, обставини за яких вчинено проступок, попередню роботу працівника, його кваліфікаційний рівень, проходження атестації.
Крім того, відповідачем при розгляді питання про звільнення ОСОБА_4 з роботи, не взято до уваги той факт, що між подією (так званим адміністративним правопорушенням) та звільненням позивача пройшов значний період часу, а саме більше 4 місяців, що подія сталася під час літніх канікул, що судом не доведений умисел ОСОБА_12 у вчиненні правопорушення, що за роки бездоганної праці позивач зарекомендувала себе, як професійний педагог та кваліфікований спеціаліст.
Отже, основною підставою, на думку позивача, для її звільнення із займаної посади були людські емоції, та загальна характеристика її поведінки.
 
З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просила суд: визнати незаконним та скасувати наказ Управління освіти Снятинської районної державної адміністрації Івано-Франківської області від 30 листопада 2016 року № 441-к «Про звільнення вчителя НВК «Снятинська ЗОШ І-ІІІ ступенів - ліцей» 
ОСОБА_4; поновити її на роботі вчителя математики НВК «Снятинська 
ЗОШ І-ІІІ ступенів - ліцей»; стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу на момент винесення рішення та моральну шкоду в розмірі 15 000,00 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області 
від 14 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2017 року, в задоволенні позову 
ОСОБА_4 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивач, займаючи педагогічну посаду, допустила вчинення адміністративного правопорушення, яке за своїм змістом є аморальним та суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні устої суспільства та є несумісним з виконанням виховної функції. Оскільки факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення встановлено постановою Снятинського районного суду від 30 серпня 2016 року, тому звільнення ОСОБА_4 із займаної посади на підставі пункту 3 статті 41 КЗпП України відповідає вимогам трудового законодавства.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У липні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Аргументи учасників справ
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судами не досліджено усі обставини справи, неправильно оцінено зібрані у справі докази. Крім того, порушено норми матеріального права, а саме - не застосовано закон, який підлягав застосуванню, зокрема: статті 3, 43, 61 Конституції України та неправильно застосовано пункт 3 статті 41 КЗпП України. 
 
Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу
 
У вересні 2017 року Управління освіти Снятинської районної державної адміністрації подало заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Судом установлено, що ОСОБА_4 з 10 грудня 1992 року працювала вчителем математики НВК «Снятинська ЗОШ І-ІІІ ступенів-ліцей».
 
Наказом Управління освіти Снятинської районної державної адміністрації Івано-Франківської області від 30 листопада 2016 року № 441-к ОСОБА_4 звільнено із займаної посади на підставі пункту 3 статті 41 КЗпП України, за вчинення працівником, який виконує виховні функції аморального проступку, несумісного з виконанням даної роботи.
 
Підставою для звільнення ОСОБА_4 стало вчинення нею адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173 КУпАП та притягнення її до адміністративної відповідальності.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Статтею 41 КЗпП України визначено додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП України вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи, є підставою для розірвання трудового договору з працівником.
 
До суб'єктів, які можуть бути звільнені за вказаною підставою, належать учасники навчально-виховного процесу, зазначені у статті 50 Закону України «Про освіту», а саме: керівні, педагогічні, наукові, науково-педагогічні працівники, спеціалісти.
 
Отже, позивач у цій справі належить до категорії працівників, які можуть бути звільнені на підставі пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП України.
 
За змістом статті 56 Закону України «Про освіту» педагогічні працівники зобов'язані постійно підвищувати професійний рівень, педагогічну майстерність, загальну культуру; настановленням та особистим прикладом утверджувати повагу до принципів загальнолюдської моралі (правди, справедливості, відданості, патріотизму, гуманізму, доброти, стриманості, працелюбства, поміркованості, інших доброчинностей); виховувати у дітей повагу до батьків, жінки, старших за віком.
Така підвищена відповідальність педагогічних працівників обумовлена тим, що вони перебувають в особливих відносинах та виконують специфічні функції, які не обмежуються лише формальним виконанням трудових обов'язків вчителя (педагога, вихователя), а й здійснюють виховну функцію, не властиву іншим категоріям працівників.
Звільнення працівника, який виконує виховні функції та який вчинив аморальний проступок, допускається за наявності двох умов: 1) аморальний проступок повинен бути підтверджений фактами; 2) вчинення проступку несумісне з продовженням роботи, що має виховну функцію.
Звільнення допускається за вчинення аморального проступку як при виконанні трудових обов'язків, так і не пов'язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті).
 
Отже, якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, іншими учасниками навчально-виховного процесу, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як педагог, що унеможливлює досягнення мети навчально-виховного процесу, він підлягає звільненню з роботи за пунктом 3 статті 41 КЗпП України.
 
Підставою для звільнення за пунктом 3 частини першої статті 41 КЗпП є не будь-який аморальний проступок, а такий, що несумісний із продовженням цієї роботи. Оскільки законодавцем не визначено критеріїв визначення межі між проступками, сумісними і не сумісними з продовженням роботи, тому суд зобов'язаний з метою виконання завдання цивільного судочинства самостійно надати оцінку і встановити чи є вчинений аморальний проступок, за який звільнено працівника, таким, що сумісний із продовженням роботи з урахуванням конкретних обставин справи.
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (стаття 212 ЦПК України 2004 року), встановивши, що позивача відповідно до постанови Снятинського районного суду від 30 серпня 2016 року притягнуто до адміністративного відповідальності, передбаченої статтею 173 КУпАП України, та урахувавши, що проступок позивача є аморальним та суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні устої суспільства та є несумісним з виконанням виховної функції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача відбулося із дотриманням вимог закону, тому підстави для задоволення позову відсутні.
 
Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                             В. М. Коротун 
В. П.Курило
М. Є.Червинська