Постанова                                                   
іменем України
12 березня 2019 року
м. Київ
справа № 235/85/17 
провадження № 51-5242 км 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 , 

в режимі відеоконференції
захисника                                       ОСОБА_6 ,
представника служби 
у справах дітей                              ОСОБА_7 ,
законного представника            
особи, яка вчинила суспільно 
небезпечне діяння,                        ОСОБА_8 , 
розглянув у закритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу заступника прокурора Донецької області наухвалу Димитровського міського суду Донецької області від 08 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 21 лютого 2018 року щодо неповнолітнього ОСОБА_9 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016050410002526, за обвинуваченням неповнолітнього
ОСОБА_9 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця міста Красноармійська, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,  
 
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 153 Кримінального кодексу України (далі – КК). 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою Димитровського міського суду Донецької області від 08 листопада 
2017 рокудо неповнолітнього ОСОБА_9 за вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого частиною 3 статті 153 КК, застосовано примусовий захід виховного характеру у виді передачі його під нагляд особі, яка замінює батьків.  
Згідно з ухвалою суду неповнолітнього ОСОБА_9 визнано винуватим у тому, що він у серпні 2015 року, точних дати та часу не встановлено, будучи особою, яка не досягла віку, з якого настає кримінальна відповідальність, перебуваючи в квартирі АДРЕСА_2 , використовуючи безпорадний стан ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки вона за своїм малолітнім віком, фізичною та психічною безпорадністю не могла чинити опір діям, здійснюваним щодо неї, з метою задоволення статевої пристрасті неприродним способом, здійснюючи психічний вплив, який був сприйнятий потерпілою реально, задовольнив з нею свою статеву пристрасть неприродним способом. Після вчинення зазначених дій, пригрозивши малолітній ОСОБА_10 застосуванням фізичного насильства, якщо вона будь-кому розповість про цей факт, ОСОБА_9 дозволив їй залишити кімнату. Крім того, у цій же кімнаті в серпні 2015 року, точних дати та часу не встановлено, він повторно вчинив ті самі злочинні дії щодо малолітньої ОСОБА_11 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Надалі із серпня 2015 року по 04 жовтня 2016 року ОСОБА_9 неодноразово, повторно задовольняв із вказаними малолітніми дітьми статеву пристрасть неприродним способом, погрожуючи застосувати до них фізичне насильство.
Таким чином, ОСОБА_9 обвинувачується в задоволенні статевої пристрасті неприродним способом з погрозою застосування фізичного насильства та з використанням безпорадного стану потерпілих, вчиненому повторно щодо малолітніх.
Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 21 лютого 2018 року ухвалу Димитровського міського суду Донецької області від 08 листопада 2017 року щодо неповнолітнього ОСОБА_9 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі прокурор не погоджується із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій. Посилається на істотне порушення кримінального процесуального закону, а також на невідповідність призначеного судом примусового заходу виховного характеру ступеню тяжкості суспільно небезпечного діяння. 
 
Прокурор вказує на суперечності в описовій частині судової психолого-психіатричної експертизи від 30 листопада 2016 року№ 1208, а саме на вислови експерта, які суперечать один одному, а також зазначає про те, що в судовому засіданні не допитано експерта та не призначено повторної судової експертизи. 
 
На думку прокурора, апеляційною інстанцією не надано належної оцінки доводам в апеляційній скарзі прокурора та не наведено в судовому рішенні мотивів, з яких суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необґрунтованість апеляційних вимог прокурора.
 
Крім того, вказує, що обраний неповнолітньому ОСОБА_9 вид примусових заходів виховного характеру не відповідає тяжкості суспільно небезпечного діяння та особі неповнолітнього, вважає, що останній потребує постійного контролю та активного впливу спеціалістів-фахівців у сфері психології та педагогічного виховання.
 
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав касаційну скаргу, думку захисника, яка заперечувала проти задоволення касаційної скарги прокурора, представника служби у справах дітей та законного представника, особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, які також заперечували проти касаційної скарги прокурора, обговоривши доводи, зазначені в касаційній скарзі, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга прокурора задоволенню  не підлягає. 
 
Мотиви Суду.
 
Відповідно до частини 1 статті 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що фактичні обставини кримінального правопорушенням прокурор не оспорює, однак прокурор вважає, що призначений ОСОБА_9 вид примусового заходу виховного характеру не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі, при цьому судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.
З такими доводами наведеними в касаційній скарзі прокурора, колегія суддів не погоджується виходячи з такого.
Вимогами частини 2 статті 97 КК визначено, що  примусові заходи виховного характеру, передбачені частиною 2 статті 105 цього Кодексу, суд застосовує  до особи, яка до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу.
Тобто   примусові    заходи виховного  характеру можна застосовувати до особи, яка у віці від 14 до 18 років учинила злочин невеликої або середньої тяжкості,  а 
також до особи,  котра в період від 11 років до досягнення віку, з якого  може  наставати   кримінальна   відповідальність,   учинила суспільно  небезпечне діяння,  що має ознаки дії чи бездіяльності, передбачених Особливою  частиною  Кримінального  кодексу   України.
Разом з тим, стаття 105 КК передбачає, що примусові заходи виховного характеру, перелік яких визначено частиною 2 цієї статті,  може бути застосовано   до неповнолітнього.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції постановляючи рішення, зважив на висновок комплексної судово-психіатричної експертизи від 30 листопада 2016 року №1208, відповідно до якого                    ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) є психічно здоровим, виявляє ознаки психофізичного інфантилізму та за психологічним розвитком не досяг віку кримінальної відповідальності, а рівень його психологічного розвитку відповідає періоду 11-12 років. При цьому у ОСОБА_9 відсутні ознаки розумової відсталості, які не пов’язані з психологічним розладом. У                   ОСОБА_9 є виражені індивідуально-психологічні характеристики, які впливають на його поведінку, і з урахуванням таких характеристик та особливостей інтелектуального розвитку він не може правильно розуміти характер і значення своїх дій, у тому числі і протиправних, а також критично їх оцінювати та передбачати можливі наслідки. З урахуванням перерахованих поведінкових девіацій, не пов’язаних з психічним розладом, а які мають соціально-обумовлені причини, ОСОБА_9 рекомендуються примусові заходи виховного характеру.
 
Окрім зазначеної експертизи, при призначенні примусового заходу виховного характеру суд також урахував, що суспільно небезпечне діяння, вчинене ОСОБА_9 , відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, що винний у малолітньому віці залишився без піклування батьків, його мати за рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 25 червня 2009 року позбавлено батьківських прав, а батька у свідоцтві про народження записано зі слів матері. З червня 2009 року малолітнім за рішенням Красноармійської місцевої ради опікуються особи, які не є його родичами, з п`ятого класу ОСОБА_9 був влаштований до спеціальної школи інтернату для розумово відсталих дітей, де отримав базову середню освіту, а з 1 вересня 2015 року навчається у державному закладі «Краматорське вище професійне торгово-кулінарне училище», в якому характеризується позитивно.
 
ОСОБА_9 має задовільний стан здоров’я, перебуває на обліку в лікаря –  психіатра з діагнозом  «легка розумова відсталість». У 2009 році був взятий на первинний облік до служби у справах дітей Красноармійської міської ради.
 
Також суд взяв до уваги клопотання законного представника неповнолітнього ОСОБА_9 – ОСОБА_8 , який є його опікуном за рішенням виконкому Покровської міської ради від 17 серпня 2017 року  №254, про передачу йому під нагляд ОСОБА_9 . Опікун висловив бажання та зазначив про можливість здійснювати щодо свого підопічного контроль і посилений виховний вплив, а також звітувався про доцільність такого заходу виховного характеру перед Службою у справах дітей Покровської міської ради.
 
ОСОБА_8 є директором благодійної організації «Центр допомоги дітям «Отчий дом», пройшов курс підготовки кандидатів в опікуни з рекомендацією про включення його до Єдиного електронного банку даних потенціальних піклувальників від 27 травня 2016 року, має міжнародну сертифікацію за спеціальністю «Соціальний педагог, тренер», характеризується позитивно, одружений, раніше не судимий, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
 
Таким чином суд першої інстанції оцінив усі обставини у їх сукупності, особу ОСОБА_9 , який кається у вчиненому та до якого раніше не застосовувалися заходи виховного характеру, особу його законного представника, який має реальну можливість позитивного впливу та контролю за поведінкою свого підопічного та дійшов висновку про можливість застосувати до ОСОБА_9 заходи виховного характеру, що буде сприяти його виправленню та відповідати інтересам неповнолітнього.
 
З такими висновками суду першої інстанції погодилась і колегія суддів апеляційного суду, при  цьому у своєму рішенні дала належні відповіді на доводи прокурора, який подав апеляційну скаргу та вказував, що проведена комплексна судова психолого-психіатрична експертиза не відповідає вимогам частини 6 статті 101 КПК, зазначав про необхідність проведення судової психолого-психіатричної педагогічної експертизи та про те, що призначений вид примусових заходів виховного характеру не відповідає тяжкості вчиненого суспільно небезпечного діяння та особі неповнолітнього.
 
Мотивуючи доводи апеляційної скарги прокурора, аналогічні за змістом доводам, наведеним в його касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідно до висновків вказаної психолого-психіатричної експертизи вік психологічного розвитку ОСОБА_9 відповідає віковому періоду 11-12 років, а в описовій частині висновку експерт вказує, що його рівень психологічного розвитку неповнолітнього не перевищує критеріїв, що відповідають віковому періоду 12-13 років, однак такі суперечності не впливають на вік, з якого починається кримінальна відповідальність особи за неправомірні діяння, а тому не вбачає порушень частини 6 статті 101 КПК при проведенні експертизи.
 
Крім того, суд зважив на те, що саме прокурор у суді першої інстанції заявив клопотання про застосування заходів виховного характеру щодо ОСОБА_9 , а комплексну експертизу, на якій наполягає прокурор, слід було проводити під час досудового розслідування.
 
Додатково суд апеляційної інстанції взяв до уваги рішення Покровської міської ради щодо призначення піклувальника ОСОБА_8 , під наглядом якого                 ОСОБА_9 перебуває вже півроку та протягом вказаного часу суспільно небезпечних діянь не вчиняв. Це свідчить про проведення з останнім виховної роботи  і забезпечення дієвого контролю, який сприятиме його психологічній корекції та усунення шкідливих умов життя і звичок.
 
 З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і колегія суддів, оскільки визначений вид заходів примусового виховного характеру буде сприяти виправленню особи та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Апеляційний розгляд кримінального провадження проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Наведені прокурором в апеляційній скарзі доводи, які за своїм змістом аналогічні доводам у касаційній скарзі, належним чином перевірено й спростовано.
Крім того є безпідставними доводи прокурора про необхідність допиту у судовому засіданні експерта, який проводив експертизу та складав висновок, оскільки вони належним чином не вмотивовані, крім того що стосується розбіжностей у мотивувальній частині судово-психіатричного висновку відносно ОСОБА_9 , то суд апеляційної інстанції падав вмотивовані відповіді на такі доводи апеляційної скарги прокурора, який окрім іншого не ставив в апеляційній інстанції питання про допит у судовому засіданні експерта.
Беручи до уваги сукупність наведених обставин, колегія суддів не має сумнівів у тому, що призначений вид заходу примусового виховного характеру є виваженим заходом примусу, що забезпечить виправленню особи та попередженню вчинення ним нових злочинів.
У зв`язку з цим оскаржуване судове рішення колегія суддів вважає законним, обґрунтованим та мотивованим.
 
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК.
 
Істотних порушень вимог закону, які надали би суду підстави для скасування судового рішення апеляційної інстанції, у кримінальному провадженні не встановлено.

Отже, касаційна скарга заступника прокурора Донецької області задоволенню не підлягає. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфа 3             розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Суд
 
ухвалив:
 
Ухвалу Димитровського міського суду Донецької області від 08 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 21 лютого 2018 року щодо ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційну скаргу заступника прокурора Донецької області – без задоволення.
 
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                            ОСОБА_3