Постанова
іменем України
3 квітня 2019 року
м. Київ
справа № 233/4201/16-к 
провадження № 51-8866км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,                  
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 16 серпня 2018 року про повернення апеляційної скарги ОСОБА_6 .
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від                      20 вересня 2016 року було задоволено клопотання прокурора про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 2          ст. 369 КК та звільнено останнього від неї на підставі ч. 5 ст. 354 КК України, а кримінальне провадження № 12016050380000458 щодо вказаної особи за ч. 2 ст. 369 КК України було закрито.
 
13 серпня 2018 року ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу на вищезазначену ухвалу місцевого суду.
 
Апеляційний суд Донецької області ухвалою від 16 серпня 2018 року повернув апеляційну скаргу ОСОБА_6 на тій підставі, що вона не є особою, котра має право подавати апеляційну скаргу на вищевказану ухвалу суду відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК.
 
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, посилаючись на те, що апеляційний суд обмежив її право на доступ до здійснення правосуддя з метою захисту своїх прав та свобод шляхом безпідставного повернення їй апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, що стосується її прав, свобод та інтересів, які істотно порушив місцевий суд. 
 
На обґрунтування своїх доводів скаржниця зазначає, що місцевий суд у судовому рішенні щодо ОСОБА_7 констатував факт злочинної діяльності ОСОБА_6 за відсутності щодо неї обвинувального вироку, який би набрав законної сили, що є преюдицією її винуватості та грубим порушенням засади презумпції невинуватості й забезпечення доведеності винуватості й істотно порушує права та свободи ОСОБА_6 . 
 
Позиції учасників судового провадження
 
Прокурор заперечувала проти касаційної скарги.
 
Мотиви суду
 
Відповідно до ч. 1 ст. 55, п. 8 ч. 2 ст. 129 Основного Закону та офіційного тлумачення відповідних правових норм, наведеного у Рішенні Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012, право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами, обов`язковими для всіх форм судочинства та судових інстанцій. Однією з таких засад є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом.
 
Перегляд судових рішень судом вищої інстанції гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини та громадянина.
 
Таким чином, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізовано, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.
 
З урахуванням наведеного відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові № 5-347кс15 від 3 березня 2016 року, відсутність у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому ст. 394 КПК України, осіб, прав, свобод та інтересів яких стосується судове рішення, не є перешкодою в доступі їх до правосуддя та зверненні до суду вищої інстанції, що передбачено ч. 2 ст. 24 цього Кодексу.
 
Згідно з указаною нормою закону кожному гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується його прав, свобод чи інтересів, судом вищої інстанції в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.
 
Відповідно до положень ч. 1 ст. 62 Конституції України, ч. 1 ст. 17 КПК, ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини ця презумпція вважається порушеною, якщо судове рішення відображає думку про винуватість особи у вчиненні злочину до того, як її винуватість буде доведено відповідно до закону. При цьому навіть за відсутності офіційних висновків достатньо деякого припущення, що суд розглядає особу як винувату («Мінеллі проти Швейцарії» (Minelli v. Switzerland), п. 37; «Нераттіні проти Греції» (Nerattini v. Greece), п. 23; «Діду проти Румунії» (Didu v. Romania), п. 41). Попереднє висловлення судом такої думки неминуче порушує презумпцію невинуватості («Нестак проти Словаччини» (Nestak v. Slovakia), п. 88; «Гарицкі проти Польщі» (Garycki v. Poland), п. 66).
 
Цих вимог апеляційний суд не дотримався.
 
Повертаючи апеляційну скаргу ОСОБА_6 , суд обмежився формальним посиланням на положення п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК України вказав, що ОСОБА_6 не є стороною в кримінальному провадженні № 12016050380000458 щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 369 КК України.
 
При цьому апеляційний суд не перевірив, чи стосується судове рішення суду першої інстанції прав свобод та інтересів ОСОБА_6 , і чи у змозі вона з урахуванням норм процесуального закону реалізувати своє право на судовий захист в інший спосіб, ніж шляхом апеляційного оскарження такої ухвали.
 
Апеляційний суд не звернув увагу на зміст ухвали місцевого суду щодо ОСОБА_7 та не дав належної оцінки цій ухвалі, в якій описуються роль та дії особи, а саме заступника начальника станції Костянтинівка, щодо якої є окреме кримінальне провадження. Вказану посаду обіймала ОСОБА_6 , тому її можна ідентифікувати. Більш того в ухвалі місцевого суду зазначено й прізвище – ОСОБА_6 .
 
Тому ухвалу апеляційного суду не можна визнати вмотивованою та обґрунтованою, вона підлягає скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції, під час якого суду слід усунути наведені порушення і прийняти законне й обґрунтоване рішення.
 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
 
ухвалив:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.
 
Ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 16 серпня 2018 року про повернення апеляційної скарги ОСОБА_6 скасувати, призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                       ОСОБА_3