ПОСТАНОВА
Іменем України

12 березня 2019 року 
м. Київ
справа №809/4331/15
касаційне провадження №К/9901/19447/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Шипуліної Т.М.,
суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» в особі представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.10.2016 (головуючий суддя - Курилець А.Р., судді: Качмар В.Я., Мікула О.І.) у справі № 809/4331/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» в особі представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» до Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про скасування податкової вимоги,

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» в особі представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» звернулось до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про скасування податкової вимоги від 08.05.2015 № 3919-25.
Івано-Франківський окружний адміністративний суд постановою від 10.12.2015 позов задовольнив повністю. 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 № 4452-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), норми якого в правовідносинах, щодо яких виник спір, є пріоритетними відносно норм інших нормативно-правових актів, передбачено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, а тому під час прийняття оскаржуваної податкової вимоги відповідач, на переконання суду, діяв необґрунтовано, тобто без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.
Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 19.10.2016 постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.12.2015 скасував та прийняв нову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовив повністю.
Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, Публічне акціонерне товариство «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» в особі представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» оскаржило його в касаційному порядку. 
В касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.10.2016 та прийняти нову - про залишення в силі постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.12.2015.
В обґрунтування своїх вимог Публічне акціонерне товариство «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» в особі представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме: статті 120, підпункту 266.7.5 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), частини третьої статті 46, статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 № 4452-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), статей 200, 207 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції).
При цьому наголошує на пріоритетності в спірній ситуації норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 № 4452-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), а також зазначає, що відповідно до частини третьої статті 46 цього Закону під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 04.12.2014 № 781 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 05.12.2014 прийнято рішення № 142, згідно з яким з 05.12.2014 розпочато процедуру ліквідації банку та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Єрмака Валерія Олександровича строком на один рік з 05.12.2014 по 04.12.2015 включно.
В свою чергу, 08.05.2015 відповідачем складено та направлено на адресу позивача податкову вимогу № 3919-25, відповідно до якої зобов'язано Публічне акціонерне товариство «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» сплатити суму податкового боргу за узгодженими грошовими зобов'язаннями в розмірі 983,24 грн., з яких: 520,09 грн. - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується юридичними особами, які є власниками об'єктів житлової нерухомості; 463,15 грн. - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується юридичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості. 
Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платники податків зобов'язані сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Згідно з пунктом 59.1 статті 59 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. 
Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов'язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов'язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу (пункт 59.3 статті 59 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).
Слід зазначити, що згідно з пунктом 1.3 статті 1 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов'язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з банків, на які поширюються норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та погашення зобов'язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, зборів на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.
За правилами пункту 8 Розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 № 4452-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.
Отже, для правовідносин, що виникають під час дії тимчасової адміністрації банку або ліквідації банку, яку здійснює уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, пріоритетними є норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 № 4452-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Статтею 36 цього Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.
Зокрема, згідно з пунктом 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 № 4452-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) під час тимчасової адміністрації не здійснюється примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. 
Утім, скерування на адресу банку податкової вимоги не свідчить про провадження органом доходів і зборів заходів, спрямованих на погашення податкових зобов'язань або стягнення податкового боргу. Такі дії відповідача лише формують та документально визначають податковий борг, при цьому останні об'єктивно передують процесу погашення податкових зобов'язань або стягненню податкового боргу.
Сама собою обставина прийняття податкової вимоги не порушує приписів пункту 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 № 4452-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), оскільки в даному випадку контролюючим органом не здійснювалось примусове стягнення коштів або майна банку.
Посилання позивача на частину третю статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 № 4452-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) як на підставу для задоволення позову, суд не може визнати обґрунтованим, адже вказаною нормою встановлена заборона на нарахування похідних від основного зобов'язання додаткових зобов'язань, якими за своєю правовою природою є неустойка (штраф, пеня). Проте, у справі, що розглядається, оскаржувана вимога скерована на адресу Публічного акціонерного товариства «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» у зв'язку з несплатою саме основних зобов'язань. 
З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суд апеляційної інстанції не допустив порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосував норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Публічного акціонерного товариства «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» в особі представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін. 
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, 

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» в особі представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» залишити без задоволення.
Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.10.2016 у справі № 809/4331/15 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду:                                                                              Т.М. Шипуліна

                                                                                                     Л.І. Бившева
                                                                                                    
                                                                                                                                 В.В. Хохуляк