ПОСТАНОВА
Іменем України

08 травня 2019 року 
Київ
справа №200/21123/16-а(2-а/200/870/16)
адміністративне провадження №К/9901/29994/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Білоуса О.В., 
суддів - Шарапи  В.М., Стрелець  Т.Г., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 16 лютого 2017 року (головуючий суддя - Шевцова  Т.В.) та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року (головуючий суддя - Мельник  В.В., судді - Чепурнова  Д.В., Сафронової  С.В.) у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління патрульної поліції у місті Дніпрі, Інспектора роти №  6 батальйону №  2 Управління патрульної поліції у місті Дніпрі Тригуба В'ячеслава Володимировича про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,
У С Т А Н О В И В:
У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції у місті Дніпрі (далі - УПП у місті Дніпрі), Інспектора роти №  6 батальйону №  2 Управління патрульної поліції у місті Дніпрі Тригуба  В.В. (далі - інспектор Тригуб  В.В.) про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, в якому просив: 
- скасувати постанову від 05 грудня 2016 року АР №  018897 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255,00 грн.;
- закрити провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 05 грудня 2016 року у місті Дніпрі, керуючи автомобілем «ЗАЗ LANOS», номерний знак «НОМЕР_1», був зупинений інспектором Тригубом  В.В., яким винесено постанову про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності. У вказаній постанові зазначено, що позивач рухаючись у крайній лівій полосі не виконав вимоги дорожньої розмітки 1.18 (напрямок руху по смугах) рух ліворуч. Позивач не погоджується з постановою про притягнення його до адміністративної відповідальності та вважає, що вона винесена з порушення вимог Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). Так, зокрема у вказаній постанові невірно зазначено місце вчинення правопорушення та пункт Правил дорожнього руху, який ним порушено. Також, ОСОБА_2 зазначив, що частиною другою статті 122 КУпАП не передбачено накладення адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 255 грн.
Постановою Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 16 лютого 2017 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись з ухваленими у справі судовими рішеннями, ОСОБА_2 звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. Обґрунтовуючи касаційну скаргу, скаржник зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог та скасування оскаржуваної постанови. ОСОБА_2 зазначив, що постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності винесена з порушенням вимог статей 268,283 КУпАП, а саме, у постанові невірно зазначено пункт Правил дорожнього руху, який на думку інспектора ним порушено та статтю нормативно-правового акта, що передбачає відповідальність за таке правопорушення. Також, на думку позивача, інспектор патрульної поліції невірно зазначив місце вчинення правопорушення, оскільки за адресою - місто Дніпро вулиця Січеславська Набережна, 45 розташована будівля, можливість руху по якій виключено. Крім того, оскаржувана постанова не містить посилання на технічний засіб, яким здійснено відеозапис.
Додатково ОСОБА_2, посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року №  5-рп/2015 року зазначив, що інспектор Тригуб  В.В. не мав права розглядати справу про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці зупинки транспортного засобу, оскільки, відповідно до вимог статті 276 КУпАП, такий розгляд повинен здійснюватися за місцезнаходженням уповноваженого на розгляд таких справ органу. На переконання позивача, розгляд справи на місці вчинення правопорушення без надання можливості підготуватися до такого розгляду та скористатися правовою допомого, призвів до порушення його прав, передбачених статтею 268 КУпАП.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05 травня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
Справу згідно з Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 лютого 2018 року передано для розгляду касаційної скарги колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Білоуса О.В. (суддя-доповідач), Шарапи  В.М., Стрелець  Т.Г.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.
Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, 05 грудня 2016 року відповідачем, стосовно позивача, винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення серії АР №  018897, якою його визнано винним за частиною другою статті 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255,00 грн.
У постанові зазначено, що 05 грудня 2016 року о 08 год. 25 хв. у місті Дніпро по вулиці Січеславська Набережна, 45, водій ОСОБА_2, керуючи автомобілем «ЗАЗ LANOS», номерний знак «НОМЕР_1», рухаючись у крайній лівій полосі не виконав вимоги дорожньої розмітки 1.18 (напрямок руху по смугах) рух ліворуч, чим порушив пункт 11.8 та 1.18 Правил дорожнього руху України.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції виходив з того, що вина позивача у вчиненні адміністративного правопорушення є доведеною та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та не заперечувалася позивачем у судовому засіданні. 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду погоджується із зазначеними висновками судів попередніх інстанцій, враховуючи наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Стаття 280 КУпАП закріплює обов'язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з'ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України від 02 липня 2015  року №  580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон №  580-VIII) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.
Пунктами 1.3 та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов'язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Згідно з пунктом 8.1 ПДР України регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.
За змістом пунктів 8.5. та 8.5.1  ПДР України, дорожня розмітка поділяється на горизонтальну та вертикальну і використовується окремо або разом з дорожніми знаками, вимоги яких вона підкреслює або уточнює. Горизонтальна дорожня розмітка встановлює певний режим і порядок руху. Наноситься на проїзній частині або по верху бордюру у вигляді ліній, стрілок, написів, символів тощо фарбою чи іншими матеріалами відповідного кольору згідно з  пунктом 1 розділу 34  цих Правил. 
Відповідно до пункту 1.18 розділу 34 ПДР України, горизонтальна розмітка 1.18 показує дозволені на перехресті напрямки руху по смугах. Застосовується самостійно або в поєднанні із знаками 5.16, 5.18; розмітка із зображенням тупика наноситься для зазначення того, що поворот на найближчу проїзну частину заборонено; розмітка, яка дозволяє поворот ліворуч з крайньої лівої смуги, дозволяє також розворот.
Згідно з частиною першою статті 122 КУпАП, перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п'ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.
При вирішенні спору у цій справі, суди першої та апеляційної інстанцій, встановили що при складенні оскаржуваної постанови інспектором патрульної поліції було допущено описку в частині зазначення пункту ПДР  України (11.8 замість 1.18 розділу 34) та частини  статті 122 КУпАП, за якою передбачена відповідальність за порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг (ч.2 замість ч.1).
Суди попередніх інстанцій, досліджуючи відеозапис наданий відповідачем, встановили, що ним зафіксовано факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 122 КУпАП. При цьому, позивач порушення вимог дорожньої розмітки не заперечував.
Також, судами попередніх інстанцій зазначено, що у судовому засіданні ОСОБА_2 не заперечував факту вчинення порушення ПДР України, а саме, невиконання ним вимог дорожньої розмітки 1.18 (напрямок руху по смугах) рух ліворуч.
Враховуючи зазначене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про наявність вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення та правомірність винесення оскаржуваної постанови. 
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За таких обставин Верховний Суд погоджується висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2
За приписами статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Таким чином, суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості перевіряти правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, інакше, аніж на підставі встановлених ними фактичних обставин справи. При цьому будь-яких обставин, які б свідчили про допущення судами першої та апеляційної інстанцій порушення норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, що дозволяли б суду вийти за межі доводів касаційної скарги та слугували обов'язковою підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, Верховним Судом не встановлено.
Згідно з частиною першою статті 69 КАС України (в редакції чинній на час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанції), доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Частиною першою статті 70 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.
Відповідно до статті 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Отже, колегія суддів Верховного Суду не вбачає порушень процесуального законодавства судами попередніх інстанцій під час розгляду цієї справи, оскільки встановлення належності чи неналежності доказів, переваги одних доказів над іншими, а також їх оцінка належать до компетенції судів першої та апеляційної інстанцій. 
Що стосується доводів позивача про порушення відповідачем порядку притягнення до адміністративної відповідальності, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, у тому числі, про порушення правил дорожнього руху, частини перша, друга і третя статті 122. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
У відповідності до вимог частини третьої статті 254 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього кодексу.
Аналіз положень частин першої - третьої статті 258 КУпАП дозволяє дійти висновку, що їх дія поширюється:
1) на правопорушення, визначені в частині першій цієї статті;
2) у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.
3) на випадки, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення.
Частина друга статті 258 КУпАП надає право Національній поліції не складати протокол про вчинення адміністративних правопорушень, у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.
Відповідно на ці правовідносини поширюється положення частини четвертої статті 258 КУпАП, коли уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова по справі про адміністративне правопорушення, відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.
Отже, під час оформлення матеріалів про адміністративні порушення за вчинення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, в тому числі, зафіксованих в автоматичному режимі, зокрема, передбаченого статтею 122 КУпАП, у працівників Національної поліції відсутній обов'язок складати протокол про адміністративне правопорушення.
Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року №1395 та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року за №1408/27853 (далі - Інструкція), у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п'ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП.
Згідно з пунктом 2 розділу ІІІ Інструкції, постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 122 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення. 
Таким чином, відповідно до статті 258 КУпАП, розгляд справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, здійснюється саме безпосередньо на місці вчинення правопорушення та без складання протоколу.
Окрім того, колегія суддів звертає увагу позивача, що Рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року №5-рп/2015, приймалось до внесення Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» від 14 липня 2015 року №596-VIII, змін у статтю 258 КУпАП, а тому не може застосовуватися у правовідносинах, що виникли після набрання чинності зазначеними змінами.
Також, безпідставними є посилання позивача щодо наявності в оскаржуваній постанові помилки у зазначенні місця вчинення правопорушення, пункту ПДР України, який ним порушено та частини статті 122 КУпАП. Позаяк судами першої та апеляційної інстанцій, під час розгляду цієї справи, достовірно встановлено вищевказані обставини адміністративного правопорушення, а позивачем не заперечувалося порушення ним Правил дорожнього руху України, в частині недотримання вимог дорожньої розмітки 1.18. Отже, з урахуванням встановлених судами попередніх інстанцій обставин цієї справи, такі помилки носять лише формальний характер та не спростовують доведеність вчинення позивачем адміністративного правопорушення і не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної постанови.
Належних та допустимих доказів, які б свідчили про незаконність дій відповідача та наявність підстав для скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення від 05 грудня 2016 року АР №018897 позивачем до судів першої та апеляційної інстанцій не надано та судами не встановлено. 
У касаційній скарзі скаржник посилається на те, що наданий відповідачем відеодоказ не може бути розцінений, як належний та допустимий доказ вчинення позивачем адміністративного правопорушення, у зв'язку із тим, що у постанові від 05 грудня 2016 року АР №  018897 не зазначено відомостей про технічний засіб, яким здійснено відеозапис. 
Відповідно до частини другої та третьої статті 283 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Таким чином, постанова про притягнення до адміністративної відповідальності повинна містити відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис, у разі, якщо здійснювалася така фіксація правопорушення.
У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, наданий відповідачем відеозапис не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення. 
Разом з тим, судами попередніх інстанцій достовірно встановлено, що вчинення позивачем адміністративного правопорушення ним не заперечується та підтверджується його поясненнями наданими у судовому засіданні у судах першої та апеляційної інстанцій.
За таких обставин колегія суддів зазначає, що вказані доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій щодо факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Решта доводів касаційної скарги, по суті, зводяться до незгоди з мотивами судів, якими вони керувалися при оцінці доказів і встановлених на цих підставах обставин дорожньої-транспортної ситуації за участю позивача, що в підсумку вплинуло на прийняття рішення про наявність в діях останнього складу адміністративного правопорушення, поставленого йому за провину та правомірність оскаржуваної постанови.
З урахуванням визначених статтею 341 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) меж перегляду касаційним судом рішень судів першої та апеляційної інстанцій, такі аргументи позивача не можуть слугувати підставою для висновку про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржених судових рішень.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що постанова Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 16 лютого 2017 року та ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Усі доводи та їх обґрунтування викладені у касаційній скарзі не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, тому підстави для скасування оскаржуваних судових рішень та задоволення касаційної скарги відсутні.
Згідно з частиною першою статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. 
Керуючись статтями 341, 345, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, 
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 16 лютого 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач О.В.Білоус
Судді                                                                                           В.М.Шарапа
                                                                                          Т.Г.Стрелець